Дата документу 03.09.2020 Справа № 336/3713/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/3713/17 Головуючий у 1 інстанції: Наумова О.О.
Провадження № 22-ц/807/2622/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», до ОСОБА_1 про звернення стягнення,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що ОСОБА_1 на підставі заяви б/н від 12 квітня 2006 року отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 3.2, 3.3 договору.

При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України.

В порушення норм закону та умов договору ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 31 травня 2017 року має заборгованість 44393,33 грн., яка складається з наступного: 4698,03 грн. - заборгованість за кредитом; 37105,14 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; а також штрафи відповідно до умов договору: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2090,16 грн. - штраф (процентна складова).

На підставі зазначеного просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 12 квітня 2006 у розмірі 44393,33 грн. та судові витрати у розмірі 1600 грн.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2017 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 12 квітня 2006 року, як складається з заборгованості за кредитом в сумі 4698,03 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом в сумі 37105,14 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн., штрафу (процентна складова) в сумі 2090,16 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неналежне повідомлення по розгляд справи, недоведеність факту укладання кредитного договору, відсутність в заяві-анкеті умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки, зазначаючи про те, що позивачем не підтверджено факт отримання ним кредитних коштів, пропуск строку позовної давності, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що відповідач був ознайомлений з умовами кредитного договору, сторонами при укладанні договору були обговорені всі істотні умови, відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов`язання, частково сплачував заборгованість, банк звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 04 серпня 2020 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 01 вересня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).

Частинами першою, другою, п`ятою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Матеріалами справи підтверджено, що 12.04.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг (далі - договір) шляхом підписання відповідачем заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг (а.с.14).

Позичальник свої зобов`язання виконував неналежним чином, у зв`язку з чим у станом на 31 травня 2017 року має заборгованість, яка за розрахунком банку становить 44393,33 грн. та складається з наступного: 4 698,03 грн. - заборгованість за кредитом; 37105,14 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; а також штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 2090,16 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

З анкети-заяви, яка підписана позичальником ОСОБА_1 , вбачається, що сторони узгодили розмір кредиту (1500,00 грн.), розмір процентів за користування кредитними коштами (3.0 % у місяць, або 36 % річних) (а.с.14 зворот.).

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності між сторонами кредитних правовідносин спростовуються матеріалами справи, а саме: Анкетою-заявою (а.с.14), розрахунком заборгованості (а.с.44-13) та випискою із карткового рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_1 (а.с.113-153), якою підтверджується факт отримання позичальником коштів та здійснення ним платежів на погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до п. п. 5.1, 5.4, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2006 р. інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Виписки по рахунках/карткам АТ КБ «ПриватБанк» є належними та допустимими доказами надання Банком кредитних коштів Клієнту, отримання і використання таких коштів Клієнтом, нарахування Банком відсотків, комісії, пені, а також погашення позичальником заборгованості за кредитним договором, що підтверджується Постановою Вищого Господарського суду України від 13.11.2014 р. у справі № 908/4154/13.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша стаття 627 ЦК України).

Матеріали справи не містять доказів звернення позичальника ОСОБА_1 до суду з приводу безгрошовості кредитного договору в порядку ст.1051 ЦК України.

Отже, з урахуванням підписаної сторонами угоди, домовленості сторін, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про наявність правових підстав для стягнення у примусовому порядку з ОСОБА_1 суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 4698,03 грн.

За змістом Довідки АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 отримав 4 платіжних картки, строк дії останньої № НОМЕР_1 - до листопада 2016 року (а.с.155).

Довідка банку про зміну умов кредитування та обслуговування картки, оформленої на ім`я ОСОБА_1 , свідчить про зміну кредитного ліміту: 28.07.2006 року встановлено кредитний ліміт 1500 грн., з 13.02.2007 року - 1900 грн., з 12.04.2007 року - 4000 грн., з 27.12.2007 року - 8 000 грн., з 28.02.2009 року - 4 000 грн., а 01.03.2009 року - 4 000 грн., 28.09.2010 року - 4800 грн., 19.08.2015 року - 4700 грн. Зазначені в Довідці відомості підтверджуються змістом Виписки з особового рахунку на ім`я ОСОБА_1 , що спростовує доводи апеляційної скарги про безпідставність задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4698,03 грн. (а.с.154).

В той же час, ухвалюючи рішення суду про стягнення на користь банку 37105,14 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що остання картка, отримана відповідачем, містить строк дії до листопада 2016 року, ставки нарахування відсотків за користування кредитом після закінчення строку дії договору договором не передбачено.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, враховуючи, що строк кредитування за договором - до 30 листопада 2016 року, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими банком після 30 листопада 2016 року.

За приписами статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незміною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений в договорі розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За вказаних обставин, нарахування банком процентів за користування кредитними коштами в розмірі 43,20% на рік (3,6 % в місяць), починаючи з 01 квітня 2015 року, є необґрунтованим.

Отже, стягненню на користь банку з ОСОБА_1 період з 01 квітня 2015 року по 30 листопада 2016 року підлягають проценти в сумі 2804,52 грн.( 4620,30 грн. (заборгованість за тілом кредиту) : 360 днів: х 607 днів (фактична кількість днів за користування кредитними коштами) х 36% (річна відсоткова ставка) = 2804,52 грн., всього за період з 28 липня 2006 року по 30 листопада 2016 року заборгованість позичальника за процентами становить 6104,47 грн., з яких: 3299,95 грн. - заборгованість за процентами станом на 31 травня 2015 року, 2804,52 грн. - заборгованість за процентами за період з 01 квітня 2015 року по 30 листопада 2016 року.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення наступних сум: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 2090,16 грн. - штраф (процентна складова).

В той же час, Анкета-заява, яка підписана позичальником ОСОБА_1 не містить умов про нарахування штрафів.

Отже сторони не узгоджували зазначені штрафні санкції при укладанні договору, а тому позовні вимоги банку в частині стягнення штрафів задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для застосування позовної давності з посиланням на те, що відповідач не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, строк дії платіжної картки закінчився 12 квітня 2009 року, а до суду з позовом банк звернувся 06 липня 2017 року, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки за матеріалами справи ОСОБА_1 отримав 4 платіжних картки, строк дії останньої - до листопада 2016 року, останній платіж на погашення заборгованості за кредитом позичальник вніс 19 листопада 2014 року (а.с.13).

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення ОСОБА_1 норм права.

З огляду на зазначене, згідно з п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції в частині позову про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, штрафів, розміру загальної заборгованості підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині нової постанови про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за процентами за кредитним договором № б/н від 12.04.2006 року у сумі 6104 гривень 47 коп. та загальної суми заборгованості - 10 802 гривень 50 коп. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

За приписами частини першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України АТ КБ «ПриватБанк» має право на компенсацію відповідачем суми судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, пропорційно до задоволених вимог 389,34 грн.

ОСОБА_1 має право на компенсацію позивачем суми судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, з врахуванням часткового задоволення вимог апеляційної скарги в розмірі 1816 грн.

Таким чином, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1426,66 грн.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374,376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 вересня 2017 року у цій справі скасувати в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом, штрафів, розміру загальної заборгованості та прийняти в цій частині нову постанову наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», заборгованість за кредитним договором № б/н від 12 квітня 2006 року в загальній сумі 10 802 (десять тисяч вісімсот дві) гривні 50 копійок, з якої 6104 (шість тисяч сто чотири) гривні 47 копійок - заборгованість за відсотками.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1426 (тисяча чотириста двадцять шість) гривень 66 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 03 вересня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова