ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/5124/16-ц Головуючий суддя І інстанції Зяброва О. Г.
Провадження № 22-ц/818/2066/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із трудових правовідносин про поновлення на роботі
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря : Семикрас О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ярової Лілії Іванівни на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2019 року, ухвалене в складі головуючого судді Зябрової О.Г., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального центру надання соціальних послуг Індустріального району міста Харкова про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

встановив:

17 червня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Територіального центру надання соціальних послуг Індустріального району міста Харкова про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, в якому просить суд поновити її на роботі у Територіальному центрі надання соціальних послуг Індустріального району міста Харкова на посаді заступника завідувача відділення соціальної допомоги вдома та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу до моменту поновлення на роботі.

Позовна заява мотивована тим, що з 06.10.1997 року позивач працювала у Територіальному центрі надання соціальних послуг Індустріального району м. Харкова на посаді заступника завідувача відділення соціальної допомоги вдома, що підтверджується довідкою центру №38 від 18.07.2016 року. 19.05.2016 року наказом директора центру №73-К від 19.05.2016 року була звільнена з роботи за п.3 ст.40 КЗпП за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Вважає звільнення незаконним та безпідставним, яке порушує її права, оскільки свої трудові обов`язки позивач завжди виконувала сумлінно, порушень трудової дисципліни без поважних причин не допускала. В листопаді 2014 року була нагороджена грамотою за сумлінну плідну працю і високий професіоналізм, вагомий особистий внесок у справу соціального захисту. Документи, які складені стосовно порушень у роботі позивача, є протиправними та безпідставними. Звільнення відбулось через особисті неприязні відносини між позивачем та директором установи. Оскільки позивач звільнена з роботи безпідставно та з порушенням трудового законодавства, вважає, що відповідач повинен їй сплатити заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06.10.2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального центру надання соціальних послуг Індустріального району міста Харкова про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку зупинено до вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Територіального центру надання соціальних послуг Індустріального району м. Харкова про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення її до дисциплінарної відповідальності.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17.01.2019 року відновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального центру надання соціальних послуг Індустріального району міста Харкова про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Ярова Л.І. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, відмовивши позивачу у наданні доказів, порушив вимоги ст. ст. 12, 49, 83, 89 ЦПК України, наслідком чого стало неправильне встановлення обставини справи і неповне з`ясування обставин справи, дійшов до висновків про законність звільнення всупереч фактичним обставинам справи, що призвело до неправильного застосування судом норм матеріального права, зокрема ст. 40 та ст. 47 КЗпП.

Вказала, що за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку позивачка вже була притягнута до дисциплінарної відповідальності і їй було оголошено догани: - наказом № 382-к від 11.09.2015 р. за відсутність на роботі 01.09.2015 р. протягом 4 годин нібито без поважних причин (в той час вона була на прийомі у прокурора, що підтверджується документами, у долучені яких до матеріалів справи суд їй відмовив), а також наказом № 438-к від 23.10.2015 р. за відсутність на роботі 11.09.2015 р. протягом 3 годин 30 хвилин нібито без поважних причин, в той час як вона не мала можливості працювати, їй надавалась медична допомога лікарями швидкої допомоги, що підтверджується довідкою швидкої медичної допомоги, в долучені якої до матеріалів справи суд також відмовив. Отже за ці порушення трудової дисципліни вона вже була притягнута до дисциплінарної відповідальності і отримала стягнення у вигляді доган, а тому ці порушення не можуть бути підставою для звільнення.

Заперечує проти блокування центру, оскільки центр працював безперервно і жодних порушень у його роботі встановлено не було. Навпаки завжди вимагала від керівництва центру дотримання вимог законодавства як щодо надання центром соціальних послуг так і щодо дотримання керівництвом вимог трудового законодавства. 01.09.2015 року вона зверталась до прокурора з приводу порушення керівника центру трудового законодавства.

Зазначила, що 26.02.2016 року під час проведення інвентаризації вона запропонувала членам комісії заходити до її кабінету і проводити інвентаризацію, перешкод для проведення інвентаризації позивач не чинила. Просила суд першої інстанції залучити до матеріалів справи флеш накопичувач з відеозаписом проведення інвентаризації, але суд відмовив у задоволенні клопотання та не оглянув його.

Вказала, що керівник центру навмисно не приймала у неї службові документи, не приймала її особисто з докладами щодо роботи та роботи її підлеглих, виганяючи з кабінету, чим провокувала та штучно створювала «невиконання» її обов`язків, як підставу для звільнення. Отже, незважаючи на позбавлення належних умов праці, вона сумлінно виконувала свої трудові обов`язки і вживала всіх можливих і залежних від неї заходів для цього. Відповідачем при її звільненні з роботи не було враховано тривалої її трудової діяльності, нагородження її грамотою у листопаді 2014 року з нагоди святкування професійного свята Дня працівника соціальної сфери, та проходження атестації, що спростовує той факт, що вона не володіє вмінням застосовувати нормативні документи, що стосуються її діяльності.

Відзив на скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду у повній мірі відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги позивача не знайшли свого повного підтвердження, є необґрунтованими, та не доведеними, позивачем не було доведено факту порушення її трудових прав.

Так, за змістом ст. 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником та власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. Працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, та дотримуватись внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату й забезпечувати умови праці, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до п.3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Згідно ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) . Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У пункті 23 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що розглядаючи трудові спори, за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року.

Відповідно до п.22 вищезазначеної Постанови, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарні стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Відповідно до статі 147 КЗпП Україниза порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно ч. 4 ст. 149 КЗпП України стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку

Відповідно до правового висновку у постанові Верховного Суду від 25.06.2018 року у справі №714/395/17, який полягає в тому, що систематичне порушення трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності та порушив її знову. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України суд зобов`язаний перевірити всі накази про накладення дисциплінарного стягнення, які ввійшли в систему для звільнення, незалежно від того, чи оскаржувався кожен наказ окремо в установленому законом порядку. Лише правомірно накладені стягнення можуть ураховуватись і бути підставою для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Судовим розглядом встановлено, що наказом № 140 від 14.10.1997 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу соціальним працівником до Територіального центру по обслуговуванню пенсіонерів та самотніх непрацездатних громадян Орджонікідзевського району м. Харкова з місячним іспитовим строком, з заробітною платою згідно штатного розкладу, з 06.10.1997 року (т. 1 а.с.52) на підставі заяви ОСОБА_1 (т.1 а.с.53).

Наказом №10 від 31.01.2003 року Територіального центру по обслуговуванню пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян Орджонікідзевського району м. Харкова ОСОБА_1 - соціального працівника переведено за її згодою на постійну роботу зас. завідуючої відділення соціальної допомоги вдома з 01.02.2003 року з оплатою згідно штатного розпису, на підставі заяви ОСОБА_1 (т.1 а.с. 54).

Згідно наказу № 247-К від 07.11.2006 року Територіального центру по обслуговуванню пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян Орджонікідзевського району м. Харкова переведено з 01.11.2006 року зас. зав. відділень соціальної допомоги вдома на постійну роботу на нові посади: 1.4. ОСОБА_1 - на посаду соц. працівника без категорії з посадовим окладом 443 грн. на місяць на підставі заяви ОСОБА_1 (т.1 а.с. 55-56).

З 02.04.2007 року ОСОБА_1 займала посаду заступника завідуючої відділенням соціальної допомоги вдома Територіального центру надання соціальних послуг Індустріального району м. Харкова, що підтверджується наказом №56-к від 02.04.2007 року (т.1 а.с.57).

Рішенням від 18.03.2010 року №184 Орджонікідзевської районної в м. Харкові ради перейменовано територіальний центр обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян Орджонікідзевського районної в м. Харкові ради з 20.03.2010 року в територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Орджонікідзевського районної в м. Харкові ради (т. 1 а.с. 58).

На підставі наказу №73-К від 19.05.2016 року Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Орджонікідзевського району м. Харкова ОСОБА_1 - заступника завідувача відділення соціальної допомоги вдома Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Орджонікідзевського району м. Харкова звільнено з посади 19 травня 2016 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, п.3 ст.40 КЗпП України, на підставі: наказу від 11.09.2015 року № 383-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»; наказу від 23.10.2015 року №438-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»; наказу від 03.03.2016 року №24 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності»; акту від 18.05.2016 року, акту службового розслідування від 13.05.2016 року; листа профкому територіального центру від 18.05.2016 року (т.1 а.с. 151-153).

Як вбачається з наказу № 383-к від 11.09.2015 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення ст.139 КЗпП України та п.3.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до вказаного наказу 01.09.2015 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці без поважних причин протягом 4 годин (т.1 а.с. 97-98).

28.09.2015 року ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом №383-к від 11.09.2015 року про притягнення неї до дисциплінарної відповідальності шляхом його оголошення в присутності свідків. ОСОБА_1 відмовилась засвідчити факт ознайомлення із наказом своїм підписом, про що було складено акт від 28.09.2015 року (т.1 а.с.104).

Наказом № 438-к від 23.10.2015 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення ст.139 КЗпП України та п.3.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до вказаного наказу 11.09.2015 року ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці без поважних причин протягом 3 годин 30 хвилин (т.1 а.с. 115).

23.10.2015 року ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом № 438-к від 23.10.2015 року про притягнення неї до дисциплінарної відповідальності шляхом його оголошення в присутності свідків. ОСОБА_1 відмовилась засвідчити факт ознайомлення із наказом своїм підписом, про що було складено акт від 23.10.2015 року (т.1 а.с.123).

Наказом №20 від 26.02.2016 року, який винесено директором Центру Циплєнковою Л.І, зокрема було вирішено провести інвентаризацію особових справ підопічних відділення соціальної допомоги вдома станом на 26.02.2016 року, ОСОБА_1 було зобов`язано надати затребувані службові документи по відділенню на вимогу комісії (т.1 а.с.128). Метою проведення інвентаризації стало попередження подальших порушень трудової та виконавської дисципліни, поліпшення організації роботи у відділенні, з`ясування причин багаточисельних відмов ОСОБА_1 надати службові документи та періодичних заяв про зникнення документів.

ОСОБА_1 була ознайомлені зі змістом вказаного наказу шляхом його оголошення вголос, однак відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом. Також ОСОБА_1 відмовилась виконувати наказ та надавати службові документи по відділенню, здійснювала погрози та психологічний тиск на працівників, інвентаризація своєчасно проведена не була. Викладені обставини підтверджуються актом про відмову від підпису про ознайомлення з наказом №20 від 26.02.2016 року, службовою запискою Меднікової Л.Ф. від 26.02.2016 року, актом щодо неможливості проведення інвентаризації від 26.02.2016 року.

Згідно наказу №20 від 26.02.2016 року позивача було зобов`язано надати службові документи на вимогу комісії для проведення інвентаризації. Вказаним наказом чітко сформульовано розпорядження керівництва, яке полягало саме у наданні документів, а не організації доступу до них. Із вказаних обставин вбачається, що позивач всупереч ст.139 КЗпП України не виконала розпорядження керівництва.

Відповідно до Переліку соціальних послуг, умов та порядку їх надання, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України №1417 від 29.12.2009 року, на кожного громадянина, якого обслуговує територіальний центр, ведеться особова справа, Центром здійснюється формування, облік і зберігання особових справ громадян. Інвентаризація за своєю суттю є різновидом такого обліку.

Таким чином, дії позивача щодо ненадання службових документів для інвентаризації перешкоджали проведенню обліку особових справ підопічних Центру

Наказом № 24 від 03.03.2016 року ОСОБА_1 оголошено догану за порушення ст.139 КЗпП України та п.3.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до вказаного наказу ОСОБА_1 26.02.2016 року відмовилась виконувати вимоги наказу №20 від 26.02.2016 року «Про проведення інвентаризації особових справ підопічних» та розпорядження заступника директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Орджонікідзевського району м. Харкова Меднікової Л.Ф. щодо надання особових справ підопічних для проведення інвентаризації та журналу реєстрації наказів про тимчасове зняття з обслуговування (т.1 а.с.124-125).

03.03.2016 року ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом №24 від 03.03.2016 року про притягнення її до дисциплінарної відповідальності шляхом його оголошення в присутності свідків. ОСОБА_1 відмовилась засвідчити факт ознайомлення із наказом своїм підписом, про що було складено акт від 03.03.2016 року (т.1 а.с.131).

Відповідно до акту перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування №20-01-4402/1321, яка була проведена Головним управлінням держпраці у Харківській області Державної служби України з питань праці за заявою позивача, наявність порушень трудового законодавства в частині накладення дисциплінарних стягнень на ОСОБА_1 не виявлено (т.1 а.с.164-174).

Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Територіального центру надання соціальних послуг Індустріального району м.Харкова про визнання незаконними та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності №383-к від 11.09.2015 року, №438-к від 23.10.2015 року та №24 від 03.03.2016 року - відмовлено (т.1 а.с. 205-212).

Постановою Харківського апеляційного суду від 08 листопада 2018 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 червня 2018 року - залишено без змін, внаслідок чого згадане рішення суду набуло чинності (т.1 а.с. 213-224).

Як вбачається з Акту службового розслідування від 13 травня 2016 року, проведеного відповідно до наказу від 27.04.2016 року № 40 «Про проведення службового розслідування» встановлено факт допущення заступником завідувача відділення соціальної допомоги вдома ОСОБА_1 винної бездіяльності, невиконання нею своїх посадових обов`язків згідно п.3.1; 3.5; 3.7; 3.9; 3.13; 3.16; 3.23; посадової інструкції заступника завідувача відділення соціальної допомоги вдома. ОСОБА_1 недостатньо приділяє уваги організації роботи відділення з надання соціальних послуг, контролю якості надання соціальних послуг, не володіє вмінням застосовувати нормативні документи, що стосуються її діяльності, на низькому рівні веде документацію, облік та звітність відділення, не виконує вимоги внутрішніх нормативних документів та розпоряджень керівництва (т.1 а.с. 133-136).

Згідно Акту від 18 травня 2016 року за результатами перевірки на підставі наказу по Орджонікідзевському територіальному центру соціального обслуговування м. Харкова від 23.10.2015 року № 44 встановлено, що внаслідок невиконання ОСОБА_1 вимог посадової інструкції: керівництво діяльністю відділення соціальної допомоги вдома здійснюється неналежним чином; планування роботи відділення згідно із потребами громадян не здійснюється; укладання договорів з громадянами та підготовка особових справ отримувачів соціальних послуг здійснюється з грубим порушенням вимог чинного законодавства; ведення документації і обліку, складання та своєчасне подання звітності відділення здійснюється періодично, а в деяких випадках взагалі відсутнє; належний контроль за діяльністю соціальних працівників не здійснюється; якість надання соціальних послуг робітниками відділення та їх відповідність до потреб підопічних не контролює; організація роботи відділення та ведення наявної первинної документації не відповідає вимогам діючих нормативних документів, що стосуються діяльності заступника завідувача відділенням соціальної допомоги вдома (т.1 а.с. 144-149).

14.05.2014 року було затверджено Посадову інструкцію заступника завідувача відділення соціальної допомоги вдома Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Орджонікідзевського району м.Харкова, із якою позивач була ознайомлена, про що свідчить власноручний підпис (т.1 а.с. 89-90).

06.10.2015 року на зборах трудового колективу були затверджені Правила внутрішнього трудового розпорядку Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Орджонікідзевського району м.Харкова на 2015 - 2018 року (т.1 а.с.91-94).

Суд першої інстанції дослідив зміст посадових обов`язків позивачки та дійшов правильних висновків про те, що зазначення в актах від 13.05.2016р. та від 18.05.2016р. посадових обов`язків відносяться до її функціональних обов`язків, наведені з цього приводу доводи скарги колегія суддів відхиляє за недоведеністю.

Згідно повідомлень від 13.05.2016 р. та від 18.05.2016 р. про вручення копії вищезазначених актів службового розслідування, ОСОБА_1 було своєчасно надано для ознайомлення відповідні акти та надано можливість надати пояснення з цього приводу.

18.05.2019 року директор територіального центру Циплєнкова Л.І. звернулась з листом до голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації територіального центру соціального обслуговування Орджонікідзевського району м. Харкова з питанням чи є ОСОБА_1 членом профспілки та чи перебуває на профспілковому обліку (т.1 а.с. 159).

Як вбачається з повідомлення від 18.05.2016 року за підписом голови профспілкового комітету первинної профспілкової організації територіального центру соціального обслуговування Орджонікідзевського району м. Харкова Меднікової Л.Ф. - заст. зав. відділеня соціальної допомоги вдома ОСОБА_1 не перебуває на профспілковому обліку та не є членом профспілки (т.1 а.с. 160).

Актами від 19.05.2016 року зафіксована відмова ОСОБА_1 від підтвердження ознайомлення з наказом про звільнення під підпис, а також відмова про отримання трудової книжки та копії наказу про звільнення (т.1 а.с. 154-156).

20.05.2016 року ОСОБА_1 направлено повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, в якому зазначено що у разі отримання адміністрацією терцентру письмової згоди ОСОБА_1 на відправлення трудової книжки поштою, її буде надіслано за вказаною адресою, також направлено копію наказу про звільнення від 19.05.2016 року №73-К (т.1 а.с. 157).

01.07.2016 року ОСОБА_1 направлено повідомлення про необхідність отримання трудової книжки, в якому зазначено що у разі отримання адміністрацією терцентру письмової згоди ОСОБА_1 на відправлення трудової книжки поштою, її буде надіслано за вказаною адресою, також направлено копію наказу про звільнення від 19.05.2016 року №73-К (т.1 а.с. 158).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно наданого розрахункового листка ОСОБА_1 та платіжного доручення №121 від 18.05.2016 року, остаточний розрахунок з працівником (заробітна плата за другу половину травня 2016 року та нарахована компенсація за 16 днів невикористаної відпустки в сумі 1896. 64 грн.) проведено в день звільнення згідно відмітки банку 19.05.2016 року в сумі 1821, 21 грн. (т.1 а.с. 161-163).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Відповідно до цієї норми працівника можна звільнити лише тоді, коли він після застосування до нього стягнення не виправився і знову допустив порушення трудової дисципліни.

ОСОБА_1 за час роботи тричі притягалась до дисциплінарної відповідальності за неналежне виконання посадових обов`язків у 2015 та 2016 роках.

Відповідно до статті 2 КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

За приписами статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Підставою звільнення ОСОБА_1 стало систематичного невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, так як до неї раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення (п. 3 ст.40 КЗпП України).

За правилами, передбаченими ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З врахуванням зазначеного, судова колегія приходить до висновку, що невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку ОСОБА_1 , на котру покладені дисциплінарні стягнення, які не погашені та не зняті до закінчення річного строку, дало підставу для його звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП.

Позивачем не було доведено факту порушення її трудових прав, ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 3 ст.40 КЗпП України та відповідачем було дотримано при цьому вимоги, передбачені трудовим законодавством, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу до моменту поновлення на роботі також задоволенню не підлягають.

Доводи позивача про те, що відповідачем при її звільненні з роботи не було враховано тривалої її трудової діяльності, заслуги позивача, а саме: нагородження її грамотою у листопаді 2014 року з нагоди святкування професійного свята Дня працівника соціальної сфери, та проходження атестації, не заслуговують на увагу, оскільки ці обставини не мають правового значення при вирішенні питання про звільнення працівника на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до цього та до ч. 1, 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 79 ЦПК України встановлено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оцінюючи надані сторонами докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення доводів апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи трудова діяльність позивача неодноразово була предметом перевірок, зауважень, складання актів про порушення трудової дисципліни та перевищення службових повноважень. Твердження позивача, що будь-яких порушень трудової дисципліни з її боку не було, а оголошені їй догани не мають законного підґрунтя, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Судом в ході розгляду справи досліджувалися всі документи, які були підставою для винесення наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача та накладення дисциплінарного стягнення у виді догани, які стали підставою для подальшого звільнення позивача з займаної посади.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позивач наполягаючи на поновленні її на роботі та посилаючись на незаконність та безпідставність наказу директора центру № 73-К від 19.05.2016 про її звільнення з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нею трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, не заявляла до суду вимог про визнання незаконним згаданого наказу (а.с. 9-10). Доводи апелянта про те, що заявити такі вимоги їй зашкодила відсутність копії наказу про звільнення колегія суддів відхиляє за безпідставністю, оскільки копію згаданого наказу № 73-К від 19.05.2016 вона додала до свого позову від 28.07.2016 (а.с. 12-13).

У статті 13 ЦПК України передбачено принцип диспозитивності цивільного судочинства:

1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

2. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

2. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

3. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи скарги позивача не підтверджені належними та допустимими доказами, правильність висновків суду не спростовують, суд відповідно до ст.ст. 89, 263 ЦПК України належним чином встановив обставини справи, надав їм відповідну юридичну оцінку.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В контексті правил ст. 141 ЦПК України відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, п. 1 ч.1 ст. 374, ст.ст.375, 381-384, 388,389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 - адвоката Ярової Лілії Іванівни- залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 17 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 04 вересня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.