Провадження № 2/263/2511/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Киян Д.В.,за участю секретаря судового засідання Рябова С.М.,розглянувши у порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполь Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) про зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

28 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області з позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполь Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) про зняття арешту з майна.

В обґрунтування позову, зокрема зазначила, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті свого батька - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 03 липня 2020 року, за її заявою, приватним нотаріусом була відкрита спадкова справа №66058388 з метою отримання нею у власність спадкового майна, яке залишилося після смерті батька, а саме: земельної ділянки розміром 0,0685 га, яка розташована у АДРЕСА_1 .

Проте, отримати документи про право власності на вказане спадкове майно вона не змогла, оскільки 15.07.2020 року приватним нотаріусом було з`ясовано, що відповідно до постанови про арешт майна б/н від 20.04.2011 року, винесеної державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції, в межах виконавчого провадження №26031025 було накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_2

20.07.2020 року вона звернулася до Відповідача із заявою про зняття арешту з нерухомого майна батька, але 22.07.2020 року Відповідач листом їй повідомив, що 14.06.2013 року державним виконавцем винесено постанову про повернення ВП №26031025 на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження», на теперішній час рішення суду не виконано, а тому підстави для зняття арешту з майна відсутні.

Вказувала, що з листа Відповідача від 22.07.2020 року вбачається, що постанова про арешт всього нерухомого майна її батька була винесена в рамках виконавчого провадження №26031025, за яким ще 14.06.2013 року державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документа. Тобто станом на 20.07.2020 року, підстави дії заходів примусового виконання рішень, зокрема арешті всього нерухомого майна її батька, вже були відсутні. Крім того, з моменту повернення виконавчого документа за виконавчим провадженням №26031025, в межах якого було накладено арешт, вже пройшло більше 7 (семі) років.

Таким чином вважала, що на сьогоднішній день відсутні будь - які підстави для дії арешту всього нерухомого майна, накладеного в межах виконавчого провадження №26031025, оскільки у Відповідача відсутні будь - які виконавчі документи на підставі яких повинно проводитися примусове виконання.

Посилаючись на викладене, керуючись ст.ст. 10, 12, 26, 56 Закону України «Про виконавче провадження», ст.4, 5, 30 ЦПК України, просила суд зняти арешт всього нерухомого майна ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладеного відповідно до постанови про арешт майна б/н від 20.04.2011 року, винесеної державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції, в межах виконавчого провадження №26031025.

Відповідач відзив на позов до суду не подавав.

В судове засідання, Позивач не з`явилася. Подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Представник Відповідача в судове засідання також не з`явився. На адресу суду від начальника Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполь Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) надійшов лист про розгляд справи за відсутності державного виконавця, рішення по справі залишили на розсуд суду.

Неявка в судове засідання сторін, на думку суду не є перешкодою для розгляду справи на підставі наявних у ній доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про місце, день та час розгляду справи та на власний розсуд розпорядилися своїм правом прийняття участі в судовому розгляді.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Судом встановлено, що 03 липня 2020 року за заявою ОСОБА_1 , приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Скалун Р.В. була відкрита спадкова справа №66058388 після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час оформлення спадкових документів, 15.07.2020 року було з`ясовано, що відповідно до постанови про арешт майна б/н від 20.04.2011 року, винесеної державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції було накладено арешт не все нерухоме майно ОСОБА_2 .

Згідно листа начальника Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполь Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) від 22.07.2020, на примусовому виконанні перебували виконавчі провадження №26031025 за виконавчим листом №6-1045 від 22.07.2010 р., виданого Новозаводським районним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» суми боргу за кредитним договором у розмірі 218211,25грн. та виконавче провадження №49615402 за виконавчим листом №263/4558/15ц від 02.11.2015 р., виданого Жовтневим районним судом м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ«Банк Траст» заборгованість за кредитним договором у розмірі 9168,06 грн. 20.04.2011 державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 14.06.2013 державним виконавцем винесено постанова про повернення ВП №26031025, на підставі п.2 ч.1 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження», а 17.10.2016 державним виконавцем винесено постанова про закінчення ВП №49615402, на підставі п.3 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження». На теперішній час рішення суду не виконано, а тому підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Стаття 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає конкретний перелік виконавчих документів, виданих на підстави рішень та які відповідно до вказаного Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина 1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців.

Згідно зі ст.10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Зі змісту ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3цього Закону.

Таким чином, системний аналіз ст.ст.1, 3, 5, 10 Закону України «Про виконавче провадження» дозволяє суду зробити висновок, що заходи примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) застосовуються державними виконавцями тільки на підставі виконавчих документів, виданих з метою примусовому виконанню відповідних рішень.

Відповідно до ч.1 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

При цьому, ч.2 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця.

Частина 1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна.

А згідно з ч.4 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, суд робить висновок, що звернення стягнення на майно боржника, у тому числі нерухоме, допускається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, а арешт такого майна є першою стадією порядку звернення стягнення на майно боржника.

З матеріалів справи вбачається, що 20.04.2011 державним виконавцем, в межах виконавчого провадження №26031025 за виконавчим листом №6-1045 від 22.07.2010 р., виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» суми боргу за кредитним договором у розмірі 218211,25 грн., було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

14.06.2013 державним виконавцем винесено постанова про повернення виконавчого документа по виконавчому провадженню №26031025 на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, яка діяла на час повернення виконавчого документа, надалі - Закон №606-XIV).

Пункт 2 ч.1 ст.47 Закону №606-XIV передбачав, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

При цьому, ч.5 ст.47 Закону №606-XIVпередбачала, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Пункт 2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» також передбачає, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

При цьому, ч.5 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» також встановлює, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12цього Закону.

Згідно зі ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Доказів того, що в період з 14.06.2013 по 06.10.2020 року на примусовому виконанні Відповідача перебував виконавчий листом №6-1045 від 22.07.2010 р., виданий Новозаводським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» суми боргу за кредитним договором у розмірі 218211,25 грн., в межах якого було відкрито виконавче провадження №26031025 та розпочато процедуру звернення стягнення на майно боржника, з накладенням арешту на все нерухоме майно ОСОБА_2 , суду не надано.

Не надано суду також й інших доказів, які б підтверджували обґрунтованість накладання арешту на все нерухоме майно ОСОБА_2 в розмірі та обсязі, необхідному для виконання за виконавчим документом, який перебуває на виконанні.

Частина 5 ст.1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Частина 1 ст.1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема може бути припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно з ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи не доцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

В той же час, ч.5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, також гарантує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, оскільки станом на 07.10.2020 року на примусовому виконанні Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполь Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) відсутній виконавчий лист №6-1045 від 22.07.2010 р., виданий Новозаводським районним судом м. Чернігова, в межах якого було відкрито виконавче провадження №26031025 і розпочато процедуру звернення стягнення на майно боржника, з накладенням арешту на все нерухоме майно ОСОБА_2 , а строки пред`явлення вказаного виконавчого документа до виконання пропущено і відсутні будь - які докази щодо його поновлення, то суд робить висновок, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 13, 76, 81, 89, 133, 141, 259, 264, 265, 273, 279, 280 - 283, 289 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби м. Маріуполь Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) про зняття арешту з майна - задовольнити.

Зняти арешт всього нерухомого майна ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладеного відповідно до постанови про арешт майна б/н від 20.04.2011 року, винесеної державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції, в межах виконавчого провадження №26031025.

Роз`яснити, що у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Це рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного суду всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Донецького апеляційного суду безпосередньо або через суд, який ухвалив рішення протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи, якому повне рішення не були вручені у день його оголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження у випадках передбачених ч.2 ст. 354 ЦПК України.

Суддя Д.В. Киян