Житомирський апеляційний суд
Справа №295/8288/19 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 44 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 295/8288/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки

за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 червня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Лєдньова Д.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути із Моторного (транспортного) страхового бюро України 32 498,84 грн. матеріальної шкоди, пов`язаної із лікуванням та 67 014,00 грн. внаслідок стійкої втрати працездатності. Крім цього просив стягнути із ОСОБА_2 завдану моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 30.04.2018 року близько 19 год. 29 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем марки «Форд», н.з. НОМЕР_1 , на 155 км. + 950 м. а/д Київ-Чоп поблизу с. Березівка Житомирського району Житомирської області здійснив наїзд на ОСОБА_1 , який рухався на велосипеді по узбіччю у попутному напрямку. В результаті дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження.

У кримінальному провадженні, порушеному за наслідком вказаних подій, ОСОБА_1 визнано потерпілим. В подальшому, 08.11.2018 року ухвалою Житомирського районного суду ОСОБА_2 визнано винним за ч.1 ст. 286 КК України, справу закрито у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілим.

Позивач вказує, що в період лікування з 30.04.2018 року по жовтень 2018 року відповідачем ОСОБА_2 відшкодовано витрати, пов`язані із придбанням ліків, кошти за операції та медичні обстеження. Однак в подальшому, після закриття кримінального провадження, стан здоров`я позивача потребував продовження лікування. Вимоги про відшкодування даних витрат відповідачем ОСОБА_2 залишено без задоволення. Крім того, в результаті тілесних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди рішенням МСЕК від 15.01.2019 року позивачу встановлено другу групу інвалідності безтерміново.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 червня 2020 позов задоволено частково.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, пов`язану із лікуванням, в сумі 7197,80 грн.

Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності, в сумі 67 014,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 25 000,00 грн.

В решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі, Моторне (транспортне) страхове бюро України, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить його скасувати в частині задоволених вимог до Моторно (транспортного) страхового бюро України та ухвалити у цій частині нове - про відмову у задоволенні позову. Вказує, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що відповідачем ОСОБА_2 ще в ході розгляду кримінальної справи за фактом ДТП було відшкодовано позивачу 88 500,00 грн. Враховуючи наявність у МТСБУ права пред`явити регресний позов до ОСОБА_2 , стягнення матеріальної та моральної шкоди в рамках даної цивільної справи є подвійною відповідальністю, що суперечить нормам Конституції.

Представник МТСБУ до суду апеляційної інстанції не з`явився. У зв`язку з відсутністю вільних майданчиків для розгляду справи в режимі відеоконференції та неможливості забезпечити явку свого представника на призначене судове засідання, Моторне (транспортне) страхове бюро України направило до апеляційного суду клопотання про розгляд справи без участі свого представника.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_1 пояснив, що після закриття кримінального провадження за примиренням з обвинуваченим йому встановлено ІІ групу інвалідності, він продовжує лікування та потребує на це відповідних коштів, проте ОСОБА_2 йому допомоги не надає, хоча після закриття кримінального провадження не заперечував таку допомогу надавати. Дороговартісне лікування пояснив проведенням операцій, які роблять тільки у Києві, оскільки у Житомирі відсутні необхідні препарати та фахівці.

ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав, пояснив, що не працює, також є інвалідом ІІ групи. Добровільно відшкодував потерпілому 88 500грн, не заперечував проти надання допомоги на лікування в подальшому, проте не думав, що ці кошти будуть такими значними і яких у нього немає. Підтвердив, що не подавав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції щодо стягнення з нього на користь позивача 25 000грн. на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 „Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку роз`яснено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Із оскаржуваного рішення вбачається, що вимоги позивача частково задоволені як до МТСБУ так і до ОСОБА_2 .

Проте, ОСОБА_2 рішення суду не оскаржував, а тому апеляційний суд в частині вимог до нього рішення суду першої інстанції не переглядає.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Частково задовольняючи позов в частині вимог до МТСБУ, суд першої інстанції виходив з того, що після закриття кримінального провадження ОСОБА_1 продовжував лікування, що підтверджується медичними документами та чеками на суму 4250,11грн, та керуючись нормами п. 24.3 ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV стягнув страхове відшкодування в розмірі 7197,80грн.

Урахувавши, що позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, суд відповідно до положень ст. 26 Закону України № 1961-IV стягнув з МТСБУ на його користь 67014грн. на відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 30.04.2018 року о 19 год. 30 хв. ОСОБА_2 на 155 км. + 950 м. автодороги Київ-Чоп поблизу с. Березівка Житомирського району Житомирської області, керуючи автомобілем «Форд Скопіо», р.н. НОМЕР_1 , в порушення пункту 10.1 Правил дорожнього руху здійснив наїзд на велосипедиста , який рухався по узбіччю у попутному напрямку.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 , який рухався на велосипеді, отримав тілесне ушкодження у виді відкритого багатоуламкового перелому нижньої третини кісток лівої гомілки зі зміщенням у вигляді рваної рани нижньої третини гомілки з вистоєнням уламків кісток.

В період з 30.04.2018 року по 15.05.2018 року потерпілий ОСОБА_1 проходив лікування в КУ ЦМЛ № 2 м. Житомира.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 08.11.2018 року ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 286 КК України у зв`язку з примиренням обвинуваченого з потерпілим (а.с.8).

Зі змісту ухвали вбачається, що ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_4 , пояснив, що будь-яких претензій матеріального характеру до ОСОБА_2 він не має та просив залишити його позов до обвинуваченого та Моторного транспортного бюро України про стягнення майнової та моральної шкоди без розгляду.

Судом також встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 в період з 14.05.2018 року по 05.11.2018 року на користь ОСОБА_1 здійснено виплату грошових коштів на загальну суму 88 500,00 грн.

Проте, після закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_2 та звільнення його від кримінальної відповідальності, потерпілий ОСОБА_1 продовжував лікування після отримання тілесних ушкоджень, пов`язаних з дорожньо-транспортною пригодою.

Так, позивач перебував на лікуванні в КУ «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради в період з 12.11.2018 року по 26.12.2018 року з проведенням лікування: операції на ліву гомілку.

Крім того, він проходив лікування в КУ «Обласна клінічна лікарня ім. О.Ф. Гербачевського» Житомирської обласної ради в період з 26.02.2019 року по 12.03.2019 року. Проведено лікування: операція - демонтаж КДА з лівої гомілки.

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальної експертною комісією (МСЕК) серії 12 ААБ № 105617 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності з 15.01.2019 року безтерміново.

Травматологічною МСЕК також розроблено індивідуальну програму реабілітації інваліда ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої та другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Виходячи з вимог ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Нормами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 застрахована не була.

Ураховуючи підп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим;шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим;моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

У відповідності до ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого в іноземній державі, відшкодовуються, якщо лікування було узгоджено з особою, яка має здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.

Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану з лікуванням потерпілого, становить 1/30 розміру мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на дату настання страхового випадку, за кожний день лікування, підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я, але не більше 120 днів.

Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір витрат, зазначених у пункті 24.1 цієї статті, або їх документально підтверджений розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 24.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування у розмірі, визначеному в пункті 24.2 цієї статті.

Встановивши на підставі письмових доказів (медичних документів, чеків), що розмір витрат на лікування позивача після примирення його з обвинуваченим складає 4250,11 грн., суд першої інстанції, застосувавши положення п. 24.3 ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дійшов обґрунтованого висновку про стягнення мінімального розмір страхового відшкодування, який правильно визначив в сумі 7197,80грн.

Відповідно до 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. Мінімальний розмір страхового відшкодування регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення І групи інвалідності -36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі встановлення II групи інвалідності -18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі встановлення III групи інвалідності -12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку; у разі визнання неповнолітньої (малолітньої) особи дитиною з інвалідністю - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.

Якщо страховику (МТСБУ) не надані документи, що підтверджують розмір шкоди, пов`язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим, або цей розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 26.2 цієї статті, страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування в розмірі, визначеному у пункті 26.2 цієї статті.

З огляду на наведене суд першої інстанції обґрунтовано поклав відповідальність на МТСБУ за виплату 67 014грн на відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності, встановленням ІІ групи інвалідності. яку правильно визначив у мінімальному розмірі відповідно до положень п.26.2 ст. 26 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отже, доводи в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував суму виплат, яка була виплачена винною особою ОСОБА_2 до закриття кримінального провадження за примиренням обвинуваченого з потерпілим, вважаючи, що заподіяна шкода була фактично сплачена, не можуть бути враховані, оскільки встановлення групи інвалідності, пов`язаної з отриманням ОСОБА_1 травм під час ДТП (а.с.13-16), відбулось у січні 2019 року і МТСБУ повинно відшкодувати цю шкоду відповідно до наведених норм Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Отримання відшкодування на певному етапі лікування потерпілого не позбавляє права на компенсацію витрат в подальшому, за умов продовження існування відповідних обставин.

Посилання в апеляційній скарзі на можливість стягнення вказаних коштів в порядку регресу із ОСОБА_2 не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог позивача, оскільки зазначені вимоги узгоджуються з положеннями Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і апеляційний суд не знаходить підстав їх неправильного застосування та як наслідок відмови у здійсненні страхової виплати потерпілій особі.

Отже, колегія суддів вважає, що, розглядаючи спір, який виник між позивачем та МТСБУ, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 16 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09.10.2020.

Головуючий Судді