РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/11227/20

Провадження № 22-ц/4815/1004/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.

секретар судового засідання : Ковальчук Л.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - держаний реєстратор речових прав на нерухоме майно Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Салійчук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 16 липня 2020 року, ухвалене в складі судді Галінської В.В., повний текст виготовлено 17.07.2020 року, проголошене в м.Рівне, справа № 569/11227/20

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Держаного реєстратора речових прав на нерухоме майно Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Салійчук Ілони Михайлівни про скасування держаної реєстрації права власності

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 липня 2020 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Салійчук Ілони Михайлівни про скасування державної реєстрації права власності.

Судове рішення мотивоване тим, що вказаний спір є публічно-правовим, а тому не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі позивач, покликаються на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Суд дійшов помилкового висновку проте, що спір є піблічно-правовим і підлягає розгляду судом адміністративної юрисдикції, оскільки спір стосується виключно права цивільного, а саме щодо порушення права власності на нерухоме майно, яке вибуло із володіння позивача у незаконний спосіб.

Просить ухвалу суду скасувати, справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Убачається,що рішенням Дубенського міськрайонного суду від 21 березня 2019 року задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні приватною власністю шляхом знесення самочинного будівництва.

Усунуто позивачу ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні нею прав приватної власності щодо своєї земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 шляхом: знесення за власний рахунок відповідачів самочинно реконструйованої частини будинку, а саме добудови площею 9 кв.м. до тамбура площею 3,2 кв.м, що на поповерховому плані їх житлового приміщення АДРЕСА_2 під НОМЕР_1 та самочинно зведеного безпосередньо біля вхідних дверей до частини будинку, що належить ОСОБА_1 , водопровідного колодязя та самочинно встановленого водопровідного люку.

Рішення суду набрало законної сили 21 січня 2020 року.

23 січня 2020 року держаним реєстратором речових прав на нерухоме майно Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Салійчук І.М. прийнято рішення та здійснено державну реєстрацію права власності на об`єкт житлової нерухомості квартиру за відповідачами. До складу житлової нерухомості входить самочинно збудована (реконструйована) частина веранди розміром 9 кв.м., яка була предметом спору.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилається на порушення її права власності через вибуття належного їй майна (частини земельної ділянки) не з її волі іншим шляхом. Просила суд зобов`язати державного реєстратора скасувати реєстрацію права власності за теперішніми власниками вказаного нерухомого майна на це майно у Державному реєстрі.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що предмет заявленого позову підпадає під ознаки публічно-правового спору, а тому відповідно до вимог статей 4, 19, 20 КАС України спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом.

Такі підстави визначено у статті 186 ЦПК України.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, при цьому визначення предмета та підстав позову, обрання способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з пунктами 1, 2 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження, а також спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пунктами 1, 2 частини 1 статті 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, а публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має і особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Тобто суд повинен з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (як правило) майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин.

Предметом указаного спору є право на об`єкт нерухомого майна - частини земельної ділянки, який є власністю позивача, що вибув із володіння поза її волею.

Тобто цей позов спрямовано на захист права власності. Спір має приватноправовий характер і підлягає розгляду в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Крім того віднесення вказаної справи до категорії цивільних не залежить і від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються разом з вимогами про скасування оспорюваного рішення, зобов`язання скасувати запис у Державному реєстрі, також вимоги щодо правомірності правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення.

Таким чином, оскарження рішення про державну реєстрацію права власності безпосередньо пов`язане із захистом цивільного права, оскільки виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з правомірністю володіння відповідачем -об`єктом самочинно збудованого нерухомого майна. Такий спір не є публічно-правовим, оскільки має приватноправовий характер.

Саме такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №522/7636/14-ц.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. В рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява № 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Відповідно до вимог статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин, що мають процесуальне значення при вирішенні питання щодо предметної підсудності (юрисдикції) спору, не визначився з суб`єктним складом та характером спірних правовідносин, тому його ухвала про відмову у відкритті провадження у справі підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367 - 369, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 16 липня 2020 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлений 06 жовтня 2020 року.

Головуючий :

'

Судді :

Виготовлено з автоматизованого документообігу суду

Суддя Рівненського апеляційного суду Гордійчук С.О.

06.10. 2020