КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 вересня 2020 року місто Київ

Справа №759/15132/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Нежури В.А. ,

секретар судового засідання: Малашевський О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги ОСОБА_1 в особі представника адвоката Смєхнова Володимира Афанасійовича, на рішення Святошинського районного суду міста Києва, у складі судді Коваль Оксани Андріївни, від 13 грудня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , організації співвласників багатоквартирного будинку «Ушакова 18», третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення порядку користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з наведеним позовом.

Просив встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши йому в користування житлову кімнату площею 17,3 кв.м., а відповідачу - житлову кімнату площею 12,4 кв.м., та залишити у загальному користуванні кухню 8,3 кв., вбиральню 1,3 кв.м., ванну кімнату 3,0 кв.м., коридор 8,3 кв.м. та балкон.

Крім того, просив зобов`язати ОСББ «Ушакова 18» розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій) відповідно до встановленого порядку користування квартирою.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що йому та відповідачу, яка являється його матір`ю, на праві спільної часткової власності в рівних частках належить право власності на вищезазначену двохкімнатну квартиру. Оскільки виділити в натурі ізольовані приміщення (кімнати 17,3 кв.м. та 12,4 кв.м. відповідно) неможливо, а у сторін виникають спору щодо оплати комунальних послуг, звернувся з наведеним позовом до суду.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено порядок користування жилим приміщенням, а саме квартири АДРЕСА_1 у користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 17.3 кв.м., а ОСОБА_3 житлову кімнату площею 12,4 кв.м. В загальному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишено кухню - 8,3 кв.м., вбиральню - 1,3 кв.м., ванну кімнату - 3,00 кв.м., коридор 8,3 кв.м., балкон. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Смєхнова В.А., з рішенням суду не погодилася та подала апеляційну скаргу. Просила рішення районного суду скасувати повністю та залишити позов ОСОБА_2 без розгляду. Вважала, що судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин справи.

Свій відзив на апеляційну скаргу подав ОСОБА_2 . Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, переглянувши справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Cуду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте рішення суду першої інстанції, на думку колегії суддів, зазначеним вимогам не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності в рівних частинах належить квартири АДРЕСА_1 .

Встановлено, що вказана квартира є двокімнатною загальною площею 52,6 кв.м. житловою 29,7 кв.м.,та складається з ізольованих кімнат по 12,4 та 17,3 кв.м, кухні 8,3 кв.м, ванної кімнати 3 кв.м, вбиральні 1,3 кв.м, коридору 8,3 кв.м.

В квартирі не зареєстровані проте проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Крім того в квартирі зареєстрований ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Задовольняючи частково позовні вимоги, районний суд виходив з того, що відповідач позов визнала і сторони досягли згоди між собою щодо порядку володіння та користуванню квартирою.

Між тим, на думку колегії суддів, даний висновок зроблений судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування рішення районного суду та ухвалення нового судового рішення за такого.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Згідно з вимогами до змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін(пункт 2 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України), до яких звернуті матеріально-правові вимоги позивача. Отже, можливість інших суб`єктів, брати участь у цивільному процесі в якості позивачів і відповідачів у цивільному процесі обмежена.

Належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частина друга статті 51 ЦПК України).

Питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача суд вирішує у підготовчому засіданні (пункт 4 частини другої статті 197 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц(пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

З матеріалів справи вбачається, що, окрім співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , право користування вказаною квартирою належить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , що районний суд залишив поза увагою та прийняв рішення про права, інтереси, та (або) обов`язки наведених осіб, що не були залучені до участі у справі.

Оскільки суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, обмежений у праві залучити до участі у справі належних відповідачів по справі та розглянути позовні вимоги і підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення районного суду, на підставі п. 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволені позову.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів враховує вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. 4) ч. 1 ст. 376, ст. 268, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Смєхнова Володимира Афанасійовича задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 грудня 2018 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , організації співвласників багатоквартирного будинку «Ушакова 18», третя особа: Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації про встановлення порядку користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

В.А. Нежура