Єдиний унікальний номер 725/705/20
Номер провадження 2/725/103/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2020 року м.Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючої судді Федіної А.В.,

за участю секретаря судових засідань Дем`яненко О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

та представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» про витребування частини квартири, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що йому на праві власності належала 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , проте на вказану квартиру було звернено стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором перед ПАТ КБ «ПриватБанк», який відповідно до укладеного між ним та ТОВ «Естейт Селлінг» договору купівлі-продажу від 27.11.2015 року відчужив вказану квартиру ТОВ «Естейт Селлінг». В подальшому, ОСОБА_3 придбала зазначену квартиру у ТОВ «Естейт Селлінг» відповідно до укладеного між ними договору купівлі-продажу від 12.02.2016 року.

Натомість, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11.05.2017 року було визнано недійсним укладений 27.11.2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» договір купівлі-продажу в частині відчуження 1/2 частки вказаної квартири, яка належала ОСОБА_1 , у зв`язку з чим вважає, що така частка підлягає витребуванню у відповідача на його користь.

На підставі вище викладеного, посилаючись на обставини встановленні рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 11.05.2017 року, просив витребувати у ОСОБА_3 на його користь 1/2 частину однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

На вказану позовну заяву надійшов відзив представника відповідача за змістом якого відповідач позов не визнає, вказуючи на те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки придбала вказане нерухоме майно на підставі відповідного договору та їй не було відомо про те, що продавець може не мати права на відчуження квартири. Також, зазначала, що ОСОБА_1 , підписавши договір іпотеки відповідно до якого передав в іпотеку банку частку належної йому квартири, взяв на себе відповідні ризики неналежного виконання грошового зобов`язання та йому було відомо про можливість звернення стягнення на його частку квартири, що вказує на відсутність обов`язкової складової для витребування майна з чужого володіння відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, а саме вибуття такого майна з володіння власника поза його волею. Крім того, вважає, позовну заяву необґрунтованою та не мотивованою.

Також, заперечуючи проти вимог позивача, представник третьої особи - АТ КБ «ПриватБанк» адвокат Бацей Т.М. направила до суду письмові пояснення в яких просила відмовити в задоволенні позову та вказувала на те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем усієї спірної квартири і при укладені договору купівлі-продажу їй не могло бути відомо про наявність будь-яких обставин, які б вказували на те, що відчуження частки квартири неправомірне, у зв`язку з чим відповідна частка квартири не може бути витребувана у неї та її спільне проживання з ОСОБА_4 в однокімнатній квартирі є неможливим і таким, що порушує права останньої.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вказаний позов підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві, при цьому пояснив, що він позбавлений можливості потрапити у квартиру, оскільки там проживає охоронець, який його не допускає до житла.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, в її інтересах діяв представник, який просив відмовити в задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві.

Представник третьої особи АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву в якій просила справу слухати без її участі, відмовити в задоволенні позову з підстав викладених нею у відповідному письмовому заперечені.

В рамках судового розгляду даного спору судом залучено до участі у справі в якості третіх осіб АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг», витребувано інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкту нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_1 , а також з архіву Першотравневого районного суду м. Чернівці матеріали цивільної справи №725/5438/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», ТзОВ «Естейт Селлінг», треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню та з володіння добросовісного набувача на користь позивача слід витребувати відповідну частку квартири.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відповідно до договору купівлі-продажу від 12.03.2008 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 по 1/2 ідеальній частці вказаного нерухомого майна кожному. Станом на 30.06.2020 року право власності на вказану квартиру значиться зареєстрованим за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 12.02.2016 року, який був укладений між нею та ТОВ «Естейт Селлінг», що також підтверджується копією відповідного договору, яка міститься в матеріалах справи (а/с 14-15, 45-47).

З матеріалів цивільної справи №725/5438/16-ц, яка витребувана судом за клопотанням позивача для дослідження в судовому засіданні, вбачається, що на підставі заочного рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29.11.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернено стягнення на вказану вище квартиру шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_5 , ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем (а/с 9-10, Том 2, справа №725/5438/16-ц).

В подальшому, 27.10.2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу відповідно до умов якого банк продав зазначену квартиру вказаному товариству, проте рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 11.05.2017 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 21.06.2017 року та постановою Верховного суду від 04.09.2019 року, зазначений договір був визнаний частково недійсним, а саме в частині продажу 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_1 (а/с 109, Том 1, 28-31, 64-65, 102-107 Том 2 справа №725/5438/16-ц ).

Отже, за наслідками судового розгляду даного спору встановлено, що ОСОБА_3 придбала у ТОВ «Естейт Селлінг» квартиру, яка належала вказану товариству на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2015 року, який судом частково визнано недійсним, зокрема в частині відчуження частки квартири, яка належала ОСОБА_1 .

У відповідності до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06 2018 року у справі № 338/180/17).

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено ст. 16 ЦК України.

Так, бажаючи повернути належну йому частку спірної квартири, позивач звернувся до суду з позовом про її витребування у відповідача.

За змістом ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Таким чином, захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18), зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Преюдиція при встановленні фактів судовим рішенням у іншій справі має місце лише тоді, коли в у ній брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені (висновок Верховного суду у справі № 761/29966/16-ц, постанова від 18.12.2019 року)

Отже, звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Зі змісту рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 11.05.2017 року, на яке позивач посилається як на доказ у даному спорі, вбачається, що у вказаній справі приймали участь усі ті ж учасниками, що є сторонами та третіми особами у даному спорі, а тому відповідні обставини встановлені вказаним рішенням мають преюдиційне значення у даній справі (а/с 12-13, а/с 28-31 Том 2 справа №725/5438/16-ц).

Зокрема, вказаним судовим рішенням встановлено, що договір купівлі-продажу від 27.10.2015 року було вчинено в супереч вимогам Закону, зокрема в період дії мораторію на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, при цьому інший співвласник майна ОСОБА_5 з вимогами до суду про захист свого порушеного права не звертався, а тому судом встановлено порушення прав ОСОБА_1 лише в частині відчуження саме його частки квартири.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що частина спірної квартири вибула з володіння позивача не з його волі, а набувач ОСОБА_3 не знала і не могла знати, що придбала квартиру за відплатним договором в особи, яка не мала права її відчужувати її частку, а тому захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, зокрема шляхом витребування від добросовісного набувача на користь позивача 1/2 частини однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_2 .

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є особою з інвалідністю першої групи та потребує постійного стороннього догляду, а відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II групи звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Так, положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України, стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору, а тому судові витрати з відповідача на користь стягненню не підлягають.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 330, 388 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 7, 1, 12, 76-89, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння як добросовісного набувача - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , 1/2 частину однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_2 .

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Чернівецького апеляційного суду через Першотравневий районний суд м. Чернівці відповідно до вимог п. 15.5 Розділу ХІІІ ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлений 22 вересня 2020 року.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці А. В. Федіна