КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/237/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Петренка В.С.

за участю секретаря - Шевчук В.О., Ратовської А.С.,

за участю сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Орез В.П., діючий на підставі ордеру,

відповідач - приватний нотаріус ОМНО Луцях Т.М.,

представник відповідача Релігійної громади Різдва - Богородиці - адвокат Парапан Є.В., діючий на підставі ордеру та угоди про надання правничої допомоги,

представник відповідача Релігійної організації православна парафія «Релігійна громада Всіхсвятської (Кладовищенської) церкви Одеської єпархії Української православної церкви м. Одеса» - адвокат Дубовка С.А., діючий на підставі ордеру та угоди про надання правової допомоги,

представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Ціпар С.М., діючий на підставі довіреності,

представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Парапан Є.В., діючий на підставі ордеру та угоди про надання правничої допомоги,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до Релігійної громади Різдва - Богородиці,

Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни,

Релігійної організації православна парафія «Релігійна громада Всіхсвятської (Кладовищенської) церкви Одеської єпархії Української православної церкви м. Одеса», ОСОБА_2 , ОСОБА_3

про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

19.09.2018року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Релігійної громади Різдва - Богородиці, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни, в якій, з урахуванням уточнень до позовної заяви (а.с. 149-152), просить суд визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_4 , посвідчений 22.11.2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяною Миколаївною за реєстровим номером № 4026.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилається на те, що він є племінником ОСОБА_4 , його матір - ОСОБА_5 є рідною сестрою ОСОБА_4 , який зареєстрований з 1983 року та постійно проживав з 2005 року разом з ним - племінником ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , однак 02.05.2014 року вийшов з будинку та не повернувся по цей час.

Так, позивач вказує, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2015року, яке набрало законної сили 27.02.2015 року, по цивільній справі №520/10957/15-ц за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Київський РВ ГУ МВС України в Одеській області про визнання фізичної особи безвісно відсутньою, заяву ОСОБА_1 задоволено, визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Турухан Туруханського району Красноярського краю, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , безвісно відсутнім з 02.05.2015 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2018 року, яке набрало законної сили 15.03.2018 року, по цивільній справі № 520/5991/17 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Київський ВП ГУ НП в Одеській області про оголошення фізичної особи померлою, заяву ОСОБА_6 задоволено, оголошено ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Турухан Туруханського району Красноярського краю, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , померлим від дня набрання законної сили даного рішення.

Позивач зазначає, що оголошення ОСОБА_4 померлим було потрібно як для збереження його майна, так і для оформлення спадщини, яка складається з 7/10 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , ним - ОСОБА_1 , який є спадкоємцем останнього другої черги за правом представлення його матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно ст. 1262, ст. 1266 ч. 3 ЦК України як племінник спадкодавця.

Позивач вказує, що 19.06.2018 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , відповідний актовий запис № 27, згідно якого ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті ОСОБА_4 , як зазначає позивач, відкрилася спадщина на 7/10 частин житлового будинку з надвірними спорудами адресою: АДРЕСА_1 .

На думку ОСОБА_1 він прийняв спадщину, яка залишись після ОСОБА_4 , що підтверджується його заявою від 01.08.2018 року приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. у спадковій справі № 14/2018, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 01.08.2018 року.

Однак, приватний нотаріус Сегеченко І.М. повідомила його - ОСОБА_1 про те, що існує заповіт від імені ОСОБА_4 , посвідчений 22.11.2006 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяною Миколаївною за реєстровим номером № 4026, згідно якого майно заповідано іншим особам, з яких, Релігійна громада Різдва - Богородиці прийняла спадщину, а він позбавлений права спадкування.

ОСОБА_1 вважає, що цей заповіт є недійсним, оскільки він складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, він вочевидь викладений українською мовою із вказівкою нотаріуса в посвідчувальному написі про те, що текст заповіту нібито записаний зі слів ОСОБА_4 , до підписання прочитаний уголос заповідачем (за формою № 39, чинною на той момент).

Проте, як стверджує позивач, ОСОБА_4 , який народився та виріс в Красноярському краю Росії за часів СРСР, до міста Одеси приїхав лише в 1983 році, коли йому було за 30 років, української мови не знав, у школі та пізніше цю мову ніколи не вивчав, не розумів та навіть не намагався зрозуміти, завжди спілкувався російською та вимагав перекладу саме на неї з української, а не навпаки.

Також позивач вказує, що ОСОБА_4 не знав як писати українською мовою, тому, якщо у тексті заповіту є рукописні записи від його імені, то вони могли бути вчинені або іншою особою, або ОСОБА_4 під диктовку іншої особи. Це цілком могло мати місце, тому що ОСОБА_4 зловживав алкогольними напоями, часто перебував у нетверезому стані протягом тривалого часу, фактично у запоях.

Таким чином, з посиланням на ч. 1 ст. 1257 ЦК України, п.п. 9, 14, 39, 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом МЮУ 03.03.2004 року №20/5, зареєстрованою МЮУ 03.03.2004 р. за № 283/8882, яка була чинна на момент посвідчення заповіту, позивач вважає, що приватний нотаріус Луцях Тетяна Миколаївна не могла записати заповіт на українській мові зі слів ОСОБА_4 , який цю мову не знав, він не міг прочитати заповіт самостійно вголос мовою, яку не розумів та не володів.

Крім того, на думку позивача, через вищезазначені обставини, ОСОБА_4 не міг самостійно від руки вчинити записи в заповіті українською мовою, але це можливо було іншою особою замість нього або самим ОСОБА_4 в стані алкогольного сп`яніння або похмілля, під диктовку іншої особи.

Також, позивач вважає, що нотаріус мав підстави для застосування п. 39 Інструкції з огляду на зловживання ОСОБА_4 спиртними напоями, відкласти вчинення заповіту та з`ясувати питання недієздатності або обмеженої дієздатності заповідача у встановленому порядку, проте, цього всупереч своїм обов`язкам щодо виконання вимог за ст.ст. 5, 7, 48 Закону України «Про нотаріат» (в чинній на той момент редакції) не зробив, поставив посвідчувальний напис, який не міг відповідати дійсній волі ОСОБА_4 та вчиненим ним насправді діях, текст заповіту ніким не перекладався в жодній формі, у посвідчувальному написі про це не зазначено.

З урахуванням викладеного, з посиланням на те, що оскаржуваний заповіт порушує його права та інтереси, оскільки він незаконно позбавляється права на спадкування за законом, а у разі визнання заповіту недійсним він одержить право на спадкування за законом на загальних підставах, ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 21.09.2018року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявоюОСОБА_1 до Релігійної громади Різдва - Богородиці, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни про визнання заповіту недійсним. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання.

Крім того, ухвалоюсудді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 21.09.2018року було частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Витребувано у Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірини Миколаївни належним чином завірену копію спадкової справи №14/2018, заведеної після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Витребувано у Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни належним чином завірену копію заповіту від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяною Миколаївною 22.11.2006року за реєстровим номером № 4026. В решті вимог відмовлено.

На виконання вимог ухвали суду, 05.10.2018 року до канцелярії суду від Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни надійшла належним чином завірена копія заповіту від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяною Миколаївною 22.11.2006року за реєстровим номером № 4026.

На виконання вимог ухвали суду, 10.10.2018 року до канцелярії суду від Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірини Миколаївни надійшла належним чином завірена копія спадкової справи №14/2018, яка заведена після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

У підготовчому засіданні 22.10.2018 року судом було задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит в якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_1 .

У підготовчому засіданні 20.11.2018 року судом було задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит в якості свідка - ОСОБА_11 , яка була сусідкою померлого ОСОБА_4 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2018 року за заявою позивача у зазначеній справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, доручено проведення судової почеркознавчої експертизи Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено до закінчення проведення експертизи та повернення справи до Київського районного суду м. Одеси.

03.07.2019 року до Київського районного суду м. Одеси від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експерта судово-почеркознавчої експертизи від 06.06.2019 року за №18-6025.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.07.2019 року провадження у справі №520/12887/18 за позовом ОСОБА_1 до Релігійної громади Різдва - Богородиці, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни про визнання заповіту недійсним було поновлено.

27.12.2018 року від відповідача Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому Луцях Тетяна Миколаївна просила суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі.

Так, в обґрунтування наданого відзиву приватний нотаріус посилається на те, що дійсно 22 листопада 2006 року, нею було посвідчено заповіт від імені ОСОБА_4 , своє бажання щодо його посвідчення він висловив усно.

Приватний нотаріус Луцях Тетяна Миколаївна зазначає, що до моменту складання самого заповіту, громадянин ОСОБА_4 неодноразово звертався до її нотаріальної контори за наданням усних консультацій щодо складання заповіту, його змісту та додержання його волі, викладеної в заповіті після його смерті.

Приватний нотаріус Луцях Тетяна Миколаївна вказує, що під час свого особистого візиту до її нотаріальної контори, ОСОБА_4 було надано оригінал свого громадянського паспорту та висловлено повторне, обмірковане, усне бажання скласти та підписати заповіт відповідного змісту. Будь-яких сумнівів щодо обсягу його цивільної дієздатності, а саме сумнівів щодо усвідомлення ОСОБА_4 своїх дій та можливості керувати ними у неї не виникло. Свої наміри він висловив чітко та зрозуміло, крім того, надав назви, прізвища, ім`я та по-батькові тих, на ім`я кого бажав скласти вищезгаданий заповіт та відповідно до кого бажав висловити свою волю.

ОСОБА_4 , як зазначає нотаріус, висловив своє бажання записати заповіт, посвідчений від його імені за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, а саме надрукувати на комп`ютері шляхом усного прохання, що передбачено ст. 1248 ЦК України та п.1.7. Глави 3 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а саме: нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих засобів.

Крім того, приватний нотаріус вказує на те, що редакція п. 1.7. Глави 3 Розділу II Порядку відрізняється від редакції ст. 157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮУ 03 березня 2004 року, за №20/5, де було раніше зазначено: «Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом.». Тобто, раніше в інструкції була пряма вказівка про необхідність зазначення цих обставин власноручно заповідачем.

Таким чином, приватний нотаріус стверджує, що ОСОБА_4 після того, як прочитав уголос заповіт, складений та записаний з його слів за допомогою загальноприйнятих технічних засобів зазначив у ньому (заповіті) власноручно українською мовою «Заповіт мною прочитано вголос і підписано особисто, підпис та своє прізвище, ім`я, по-батькові». Під час складання, ознайомлення зі змістом вищезгаданого заповіту, а також його прочитання вголос у ОСОБА_4 не виникло жодного питання щодо викладення заповіту українською мовою або складності під час його прочитання вголос, крім того, громадянин ОСОБА_4 не висловлював жодного побажання щодо перекладу тексту заповіту з української мови на російську або будь-яку іншу мову.

На думку нотаріуса, твердження позивача про незнання ОСОБА_4 української мови є скоріш за все припущенням або непідтвердженою думкою.

Крім того, приватний нотаріус вважає, що належним відповідачем за даною справою є Релігійна громада Різдва - Богородиці, а не нотаріус, який посвідчував відповідний заповіт, оскільки нотаріус не є суб`єктом спірних матеріально-правових відносин, у даному випадку спадкових. Нотаріус не в змозі своїми діями або припиненням своїх дій вплинути на поновлення порушеного права позивача. Отже, відповідати, тобто виконувати обов`язки, підтверджені судовим рішенням у справі, можуть тільки суб`єкти матеріальних правовідносин. Таким чином, нотаріус не є відповідачем у справах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією. Нотаріус може бути свідком або третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, оскільки заінтересованості у предметі спору, яким є спірні матеріальні правовідносини, нотаріус не має.

З урахуванням викладеного, приватний нотаріус Луцях Тетяна Миколаївна просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

У підготовчому засіданні 16.09.2019 року судом, з власної ініціативи, було залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Релігійну організацію православна парафія «Релігійна громада Всіхсвятської (Кладовищенської) церкви Одеської єпархії Української православної церкви м. Одеса», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

У підготовчому засіданні 16.10.2019 року судом було задоволено клопотання позивача про залучення до участі у справі співвідповідачів, залучено до участі у справі в якості співвідповідачів - Релігійну організацію православна парафія «Релігійна громада Всіхсвятської (Кладовищенської) церкви Одеської єпархії Української православної церкви м. Одеса», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та, з урахуванням залучених співвідповідачів, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву.

28.11.2019 року до канцелярії суду від представника відповідача Релігійної громади Різдва - Богородиці, який одночасно є представником відповідача ОСОБА_3 , надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідачів просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування наданого відзиву представник відповідачів посилається на те, що складання заповіту волевиявлення заповідача ОСОБА_4 було вільним і відповідало його волі, а висновок експерта у справі є доказом, який підтверджує справжність рукописного тексту заповідача ОСОБА_4 , на підставі вільного волевиявлення, що відповідало його волі, і йому слід давати належну оцінку.

Таким чином, представник відповідачів вважає, що у сукупності доказів можна дійти законного та обґрунтованого висновку про те, що напис в оспорюваному позивачем заповіті здійснено саме заповідачем ОСОБА_4 , а не іншою особою.

Також, на думку представників відповідачів, показання свідків, що на боці позивача, з приводу поведінки особи заповідача ОСОБА_4 , не можуть бути достатніми та належними доказами, і матимуть лише побічне значення, які ґрунтуються на припущеннях, і не можуть підтверджувати надумані та неправдиві доводи викладені позивачем у позовній заяві.

З урахуванням викладеного, представник відповідачів просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Релігійної громади Різдва - Богородиці, Луцях Тетяни Миколаївни , Всіхсвятського Храму Парафіяльної ради Одеської Єпархії Української Православної Церкви, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту у повному обсязі.

У підготовчому засіданні 18.12.2019 року судом було задоволено клопотання представника відповідачів про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_14 .

У підготовчому засіданні 18.12.2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 12.02.2020 року позивач та його представник заявлені позовні вимоги, з урахуванням уточнень, підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити.

У судовому засіданні 12.02.2020 року представник відповідачів Релігійної громади Різдва - Богородиці та ОСОБА_3 проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні 12.02.2020 року представник відповідача Релігійної організації православна парафія «Релігійна громада Всіхсвятської (Кладовищенської) церкви Одеської єпархії Української православної церкви м. Одеса» проти позову заперечував, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні 12.02.2020 року Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяна Миколаївна проти позову також заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні 12.02.2020 року представник відповідача Суханової Наталії Володимирівни позов залишив на розсуд суду.

Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, позивач - ОСОБА_1 є племінником ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження, копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 10-13).

ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право власності від 01.08.2003 року, належало 7/10 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 15).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_15 , сестра ОСОБА_4 , померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого 15 липня 2005 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси (а.с. 14).

На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, 05.10.2018 року Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяна Миколаївна надіслала на адресу суду належним чином завірену копію заповіту зі змісту якого вбачається, що 22 листопада 2006 року ОСОБА_4 було складено заповіт відповідно до якого, належне йому право власності на 7/10 (сім десятих) частин домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 під номером чотири, він заповідає таким чином - 19/20 (дев`ятнадцять двадцятих) частин вищезгаданої частини домоволодіння, у рівних частках кожному: Українській Православній Церкві Храм Різдва Богородиці; Українській Православній Церкві Одеської Єпархії Парафіяльної Ради Всіхсвятського Храму; ОСОБА_2 ; 1/20 частину вищезгаданої частини домоволодіння - ОСОБА_3 . Крім того, покладав на ОСОБА_2 обов`язок поховати його тіло на Ново-Міському кладовищі. Свого племінника ОСОБА_1 він позбавив права спадкувати його майно (а.с. 40).

У вказаному заповіті міститься рукописний текст «Заповіт мною прочитано вголос і підписано. ОСОБА_4 » (а.с. 40 на звороті).

Вказаний заповіт було посвідчено Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяною Миколаївною 22 листопада 2006року, зареєстровано в реєстрі за №4026 (а.с. 40 на звороті).

Вказаний заповіт є чинним і внесений до Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), що підтверджується Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №52642862 від 17.07.2018 року (а.с.20).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.11.2015 року, яке набрало законної сили 01.12.2015 року, було задоволено заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Київський районний відділ Головного управління Міністерства Внутрішніх справ України в Одеській області про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.Визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Турухан Туруханського району Красноярського краю, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , безвісно відсутнім з 02 травня 2014 року (а.с. 7).

Вказаним судовим рішенням було встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

02.05.2014 року ОСОБА_4 вийшов із дому та не повернувся досі.

На підставі заяви ОСОБА_1 03.06.14 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002082 було внесено відомості про злочин за фактом зникнення ОСОБА_4 , 1952 року народження.З листа Відділу ДРАЦС реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції вбачається, що актовий запис про смерть ОСОБА_4 відсутній.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12.02.2018 року, яке набрало законної сили 15.03.2018 року, було задоволено заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Київський відділ поліції в м. Одесі Головного Управління Національної поліції в Одеській області про визнання особи померлою. Визнано ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Турухан Туруханського району Красноярського краю, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , померлим від дня набрання законної сили даного рішення (а.с. 8-9).

19 червня 2018 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було видане свідоцтво про смерть згідно якого, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце народження Російська Федерація Красноярський край Туруханський район село Турухан, ІНФОРМАЦІЯ_4 помер, актовий запис № 27 (а.с. 16).

Так, на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів, 10.10.2018 року Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. надіслала на адресу суду належним чином завірену копію матеріалів спадкової справи, зі змісту якої вбачається, що після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 його племінник - ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М. з заявою про прийняття спадщини, на підставі якої було заведено спадкову справу №14/2018, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через наявність спірного заповіту від22 листопада 2006 року.

Позивач вважає, що в судовому порядку необхідно визнати заповіт, складений 22 листопада 2006 року ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяною Миколаївною, недійсним, оскільки спірний заповіт складено українською мовою із вказівкою нотаріуса в посвідчувальному написі про те, що текст заповіту нібито записаний зі слів ОСОБА_4 , до підписання прочитаний уголос заповідачем, проте, ОСОБА_4 , який народився та виріс в Красноярському краю Росії за часів СРСР, до міста Одеси приїхав лише в 1983 році, коли йому було за 30 років, української мови не знав, у школі та пізніше цю мову ніколи не вивчав, не розумів та навіть не намагався зрозуміти, завжди спілкувався російською та вимагав перекладу саме на неї з української, а не навпаки. Також позивач вказує, що ОСОБА_4 не знав як писати українською мовою, тому, якщо у тексті заповіту є рукописні записи від його імені, то вони могли бути вчинені або іншою особою, або ОСОБА_4 під диктовку іншої особи. Це цілком могло мати місце, тому що ОСОБА_4 зловживав алкогольними напоями, часто перебував у нетверезому стані протягом тривалого часу, фактично у запоях.

Однак, дані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та суперечать зібраним по справі доказам.

Частиною 1 ст. 103 ЦПК України встановлено, що для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

Так, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.11.2018 року за заявою позивача у зазначеній справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, доручено проведення судової почеркознавчої експертизи Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, провадження у справі зупинено до закінчення проведення експертизи та повернення справи до Київського районного суду м. Одеси.

03.07.2019 року до Київського районного суду м. Одеси від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов висновок експерта судово-почеркознавчої експертизи від 06.06.2019 року за №18-6025 (а.с. 107-110).

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи від 06.06.2019 року за № 18-6025, складеного судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Римаревським І.Г., рукописний текст «Заповіт мною прочитано вголос іпідписано особисто. ОСОБА_4 » у заповіті від імені

ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М. 22.11.2006 за реєстровим номером № 4026, виконаний самим ОСОБА_4 у незвичайному стані, під впливом природних «збиваючих» факторів серед яких могли бути, як внутрішні (до них можна віднести хворобливий стан, стан хвилювання тощо), так і зовнішні (незвична поза при письмі, нерівна поверхня, на розташований заповіт).

У судовому засіданні 12.02.2020 року судом в якості свідків були допитані ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_14 , ОСОБА_1 .

Так, свідок ОСОБА_11 (сусідка померлого ОСОБА_4 ) повідомила суду про те, що ОСОБА_4 часто випивав, був агресивним, не долюблював чоловіка сестри, українську мову він не любив та не знав. Його, скоріш за все вбили, тіло так і не знайшли. Його сім`ю вона знає тридцять років, дружила з ними, особисто ОСОБА_4 вона знала більше двадцяти років. Знала, що він частину будинку здавав квартирантам і за літо добре заробляв. На племінника ОСОБА_1 він не скаржився, відносини з племінником були добрі.

Свідок ОСОБА_7 (брат власниці іншої частини будинку) повідомив суду, що його сестра ОСОБА_16 є власником 3/10 частин будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Позивача - ОСОБА_1 він знає, купував у нього частину будинку. У 2006 році він ( ОСОБА_7 ) хотів купити другу частину будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , однак ОСОБА_4 відмовлявся її продавати, і, з приводу цього будинку було 42 суди, в тому числі, зі ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_7 зазначив про те, що українською мовою ОСОБА_4 не розмовляв, з ним спілкувався тільки російською мовою, стосунки з племінником були то добрі, то погані.

Свідок ОСОБА_10 (сусідка померлого ОСОБА_4 ) повідомила про те, що вона зі ОСОБА_4 жила в одному будинку по АДРЕСА_1 . Її друг - ОСОБА_7 пустив жити до цього будинку, оскільки у неї немає своєї квартири, вона проживає у другій половині будинку.

Свідок ОСОБА_10 зазначила, що ОСОБА_4 вона знала з 2008 року, він з нею спілкувався, потім до неї приїжджали родичі з села, які розмовляли українською мовою, а ОСОБА_4 з цього приводу злився. У 2010-2011 роках ОСОБА_4 часто пив алкоголь та, взагалі, деградував як особистість. ОСОБА_4 був агресивним та відносини з ним вона намагалася не псувати, з ним неможливо було розмовляти. З племінником відносини у ОСОБА_4 були нормальні.

Свідок ОСОБА_8 (сусідка померлого ОСОБА_4 ) повідомила про те, що ОСОБА_4 взагалі був тяжкою людиною, три рази перебував у місцях позбавлення волі, загалом 10 років, часто був неадекватним, зловживав алкогольними напоями. Свою частину будинку ОСОБА_4 здавав квартирантам з якими у ОСОБА_4 постійно виникали сварки, були зґвалтування, на неї - ОСОБА_8 також підіймав руку.

Свідок ОСОБА_8 також вказала, що ОСОБА_1 вона знає з моменту народження, він виріс у цьому будинку. Стосунки з племінником у ОСОБА_4 були непогані, вони навіть робили ремонт у цьому будинку 50-х років. До ОСОБА_4 у гості приходили особи, які перебували у місцях позбавлення волі, приходив дільничний, роми з Вінниці приїздили. ОСОБА_4 був пов`язаний з церквою, брав участь у хресній ході. Українську мову не розумів. У місцях позбавлення волі перебував у Росії і з 90-ох років два рази на Україні. ОСОБА_4 вона знає десь з 70-х років, він не працював, у нього був войовничий настрій, бив матір, сестру та чоловіка сестри. Весь час носив з собою Біблію .

Свідок ОСОБА_14 (сусід померлого ОСОБА_4 ) повідомив про те, що зі ОСОБА_4 він познайомився десь приблизно 10 років тому назад, у його будинку немає комунікацій, немає каналізації, повна антисанітарія.

Свідок ОСОБА_14 вказав про те, що ОСОБА_7 пропонував купити йому всю земельну ділянку, за адресою: АДРЕСА_1 , хоча ОСОБА_4 тоді ще був живий. Племінник ОСОБА_1 продав свою частину будинку ОСОБА_7 .

Також свідок ОСОБА_14 зазначив про те, що ОСОБА_4 скаржився, що ОСОБА_7 разом з його племінником ОСОБА_1 примушували його продати його частину будинку та чинили на нього тиск. У 2014 році ОСОБА_4 зник, після чого з`явився ОСОБА_1 та ще багато людей, ріелтори мали намір продати будинок та щось там будувати.

Крім того, ОСОБА_14 повідомив про те, що ОСОБА_4 був адекватною людиною, який говорив, що йому не дають життя родичі та ОСОБА_7 .

Також, ОСОБА_14 вказав, що у подальшому, земельну ділянку, яка належала ОСОБА_4 , купила його дружина - ОСОБА_18 , за якою, на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 03.09.2019 року, яке на даний час оскаржується в Одеському апеляційному суді, було визнано право власності на 07/10 частин домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

На питання суду, звідки ОСОБА_14 відомо про текст заповіту, свідок нічого не пояснив.

Свідок ОСОБА_1 , який є позивачем у даній справі, пояснив суду, що у 2006 році він успадкував частину будинку, за адресою: АДРЕСА_1 , від своє матері та подарував ОСОБА_16 , з приводу чого, ОСОБА_4 дуже обурився і у 2006 році зробив заповіт.

Свідок ОСОБА_1 повідомив суду, що спровокувати зробити такий заповіт ОСОБА_4 могло те, що він - ОСОБА_1 подарував частину свого будинку, оскільки ОСОБА_4 вважав себе власником всього будинку та вважав, що він має право на першочерговий викуп частини будинку, яка належала його сестрі.

Крім того, свідок ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_4 часто був учасником судових процесів, проте, начебто його інтереси представляла інша особа.

У судовому засіданні 12.02.2020 року представник відповідача Релігійної громади Різдва - Богородиці - адвокат Парапан Є.В. пояснив суду, що настоятель Релігійної громади Різдва - Богородиці та ОСОБА_4 перебували у дружніх стосунках, неодноразово приїздили один до одного у гості, що, на його думку, могло бути підставою для того, щоб ОСОБА_4 заповів частину свого майна цій Релігійній громаді.

У судовому засіданні 12.02.2020 року представники відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пояснили суду, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 юристи за фахом, зі ОСОБА_4 вони були добрими знайомими, неодноразово надавали йому юридичні консультації, зокрема, під час розгляду справ у суді де він був учасником судових процесів, що, на їх думку, також могло бути підставою для того, щоб ОСОБА_4 заповів їм частину свого майна.

Крім того, у судовому засіданні 12.02.2020 року Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяна Миколаївна пояснила суду, що декілька разів, мінімум два-три рази, до неї з`являвся ОСОБА_4 та консультувався з нею з приводу посвідчення заповіту, перш ніж вона його посвідчила. ОСОБА_4 приходив з документами, з записами від руки. Він усно описав, кому хоче заповідати і яке саме майно. Вона склала проект заповіту і він його читав неодноразово. ОСОБА_4 приходив завжди один. Він був дуже владною людиною, хотів все особисто проконтролювати. У неї - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни не було сумнівів в адекватності та дієздатності ОСОБА_4 .

Також Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяна Миколаївна вказувала на те, що ОСОБА_4 сам читав проект заповіту, ставив багато запитань, вона пояснювала кожне положення заповіту та правові наслідки його посвідчення, можливість подальшої зміни та скасування. Він був тверезий та у неї не було сумнівів в його дієздатності. Вона йому задавала питання, добре його пам`ятає, оскільки він приходив багато разів до того, як вона посвідчила заповіт. У неї не було сумнівів, що він розумів все українською мовою. Він сам все читав та ставив їй питання.

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяна Миколаївна зазначила, що під час попередніх відвідувань до неї та під час посвідчення заповіту ОСОБА_4 завжди був один.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

За приписами ст. 1224 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ч. 2 ст. 1247 ЦК України, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу.

Частина 1 ст. 1257 ЦК України визначає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (недійним в силу закону).

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ч.ч.1- 3,5 та 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2 )висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивач, у відповідності до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, не довів, що ОСОБА_4 не знав та не розумів української мови, а рукописні записи від його імені вчинені іншою особою.

Навпаки, судом встановлено, що ОСОБА_4 хоча і не любив українську мову, однак розумів її, міг читати українською мовою, що також підтверджується поясненнями приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни, яка посвідчувала заповіт, та пояснила суду, що ОСОБА_4 сам читав проект заповіту, ставив багато запитань, у неї не було сумнівів, що він розумів все українською мовою, а також тим, що ОСОБА_4 багато разів був учасником судових процесів, судочинство у яких ведеться українською мовою, зокрема, у Київському районному суді м. Одеси, що підтвердив сам позивач - ОСОБА_1 , будучи допитаний судом в якості свідка, та свідок ОСОБА_7 .

Доводи позивача про те, що рукописні записи від імені його дядька - ОСОБА_4 у заповіті вчинені іншою особою, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та спростовані висновком судово-почеркознавчої експертизи від 06.06.2019 року за № 18-6025, правильність якого не викликає у суду сумнівів та не суперечить іншим доказам по справі.

Поясненнями свідків не підтверджується факт того, що ОСОБА_4 не розумів української мови та не міг читати на українській мові.

Показання свідків щодо агресивної поведінки ОСОБА_4 та зловживання ним алкогольними напоями виходять за межі предмету доказування та не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.

Інших відомостей щодо стану здоров`я та залежності від алкоголю ОСОБА_4 , зокрема, перебування ОСОБА_4 на обліку у відповідному закладі, позивачем суду не надано.

Крім того, позивач - ОСОБА_1 будучи допитаний судом в якості свідка зазначив, що спровокувати зробити такий заповіт з позбавленням його права на спадкування, ОСОБА_4 могло те, що він - ОСОБА_1 продав свою частину будинку ОСОБА_16 , оскільки ОСОБА_4 вважав, що він, як співвласник, має право на першочерговий викуп частини будинку, яка належала його сестрі, і з цього приводу ОСОБА_4 багато разів звертався до суду.

Також, Верховний Суд у своїй постанові від 20.01.2020 року у справі № 916/556/19 вказав на те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу.

Частиною 2 статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Судовим розглядом також не встановлено, що волевиявлення ОСОБА_4 на час підписання заповіту не було вільним і не відповідало його волі, він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

У судовому засіданні 12.02.2020 року приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяна Миколаївна пояснила суду, що у неї не було сумнівів в повній дієздатності ОСОБА_4 .

Жоден із допитаних у судовому засіданні 12.02.2020 року свідків не вказував на те, що ОСОБА_4 був недієздатним, а показання свідків відносно того, щоОСОБА_4 поводив себе агресивно та вживав алкогольні напої не свідчать про те, що він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними під час складання заповіту у 2006 році.

Таким чином, жодної з передбачених статтею 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду судом не встановлено. При цьому, заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Враховуючи вище викладене та те, що при складанні заповіту порушень щодо його оформлення та посвідчення, передбачених статтею 1247 Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України судом не встановлено, суду позивачем не доведено обставин відсутності волевиявлення заповідача щодо складання заповіту на користь відповідачів, матеріалами справи підтверджено, що складання та посвідчення заповіту було дотримано відповідно до усіх вимог, тому підстав для визнання заповіту недійсним не вбачається, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

У судовому засіданні 17.12.2019 року представник відповідачів Релігійної громади Різдва - Богородиці та ОСОБА_3 - адвокат Парапан Євген Володимирович заявив суду клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу на загальну суму 25 300,00грн.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги .

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Ч. 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16 зазначила наступне.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30.09.2009 №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.

Конституційний Суд зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу в контексті ч.2 ст.3, ст.59 Конституції покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу

При цьому, Велика палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі №826/1216/16, роз`яснила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, які поніс відповідач ОСОБА_3 у зв`язку з розглядом даної цивільної справи складає 11 000,00 грн., а саме: усні консультації клієнта, узгодження правової позиції - 3000,00грн., підготовка відзиву на позовну заяву - 3000,00грн., подання відзиву на позовну заяву - 1000,00грн., складання заяви в порядку ст. 135 ЦПК України - 1000,00грн., участь у судових засіданнях в суді першої інстанції - 3000,00грн.

Згідно попереднього (орієнтованого) розрахунку суми судових витрат, які поніс відповідач Релігійна громада Різдва - Богородиці у зв`язку з розглядом даної цивільної справи складає 14 300,00 грн., а саме: усні консультації клієнта, узгодження правової позиції - 3000,00грн., підготовка та подання до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи - 300,00грн., ознайомлення в приміщенні суду з матеріалами справи - 1000,00грн., узгодження правової позиції та підготовка відзиву на позовну заяву - 5000,00грн., подання відзиву на позовну заяву - 1000,00грн., складання заяви в порядку ст. 135 ЦПК України - 1000,00грн., участь у судових засіданнях в суді першої інстанції - 3000,00грн.

Інтереси відповідачів Релігійної громади Різдва - Богородиці та ОСОБА_3 - адвокат Парапан Євген Володимирович у суді представляв адвокат Парапан Євген Володимирович, що підтверджується ордерами та угодами про надання правничої допомоги (а.с. 133, 135, 175, 176, 177).

Разом з тим, на підтвердження обставин складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, представником відповідачів, окрім актів приймання - передачі наданих послуг до угод про надання правничої допомоги, не було надано документів, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на загальну суму 25 300,00грн., які містяться у попередньому (орієнтованому) розрахунку суми судових витрат, зокрема, квитанцій до прибуткового касового ордера, платіжних доручень з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо.

Протягом п`яти днів після проголошення судом вступної та резолютивної частини рішення представник відповідачів - адвокат Парапан Євген Володимирович не надав суду доказів, що підтверджують оплату наданих послуг (виконаних робіт) в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги роз`яснення, які містяться в постанові Великої палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, враховуючи, що представником відповідачів не надано доказів, що підтверджують оплату наданих послуг (виконаних робіт), суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу на загальну суму 25 300,00грн.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Релігійної громади Різдва - Богородиці, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни, Релігійної організації православна парафія «Релігійна громада Всіхсвятської (Кладовищенської) церкви Одеської єпархії Української православної церкви м. Одеса», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним - залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення складено 18.02.2020 року.

Суддя Петренко В. С.