ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7041/20 Справа № 213/428/20 Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2020 року по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» про стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

04 лютого 2020 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом в інтересах позивача ОСОБА_1 до АТ «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ», предметом якого є стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві у розмірі 160 000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.(а.с.1-4).

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2020 року позов представника позивача ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 до АТ «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» про стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з АТ «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на користь ОСОБА_1 40 000 (сорок тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві, без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з АТ «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, АТ «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 23.04.1987 року по 12.07.2016 року працювала на підприємстві відповідача і була звільнена за власним бажанням (а.с.7-10).

Відповідно до акту №25 від 29.12.1992 року форми Н-1 «Про нещасний випадок на виробництві», 28 грудня 1992 року під час встановленої обідньої перерви о 12 годині 40 хвилин ОСОБА_1 при слідуванні на обід в їдальню №23 ОРСа ОСОБА_3 послизнулась на мармурному ґанку їдальні і впала. Внаслідок чого отримала травму правої ноги (а.с.11-12).

Вищезазначеним актом встановлено, що причиною нещасного випадку є незадовільне утримання будівлі. Винних осіб не встановлено.

В результаті нещасного випадку ОСОБА_1 встановлений діагноз 3-щиколотковий перелом правого гомілково-ступневого суглоба.

За висновком МСЕК від 30.03.1995 року ОСОБА_1 встановлена втрата працездатності 60% та ІІІ група інвалідності (а.с.12а).

В подальшому, за висновками МСЕК з 08.07.1996 року по 28.04.2010 року ОСОБА_1 встановлена втрата працездатності 25% безстроково та рекомендовано медикаментозне лікування, ВМП (а.с.13-16).

Крім того, 28.04.2010 року ОСОБА_1 оглядалась на Дзержинській МСЕК по діагнозу: наслідки виробничої травми 28.12.1992 року у вигляді кісткового анкілозу правого гомілково-ступневого суглобу, як наслідок зрослого 3-щиколоткового перелому правої гомілки, ПТФС правої нижньої кінцівки, набрякова форма, ХВН 1-2 ст., нейрон-дистрофічний синдром; статико-динамічні порушення 1 ст. (а.с.17).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що наслідки нещасного випадку вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя - порушено нормальні життєві зв`язки, внаслідок неможливості вести активне життя. Вона вимушена проходити курси медикаментозного лікування. Думки, що отриману травму неможливо вилікувати, а стан здоров`я не поліпшується, викликає в неї моральні страждання і переживання, позивачу внаслідок трудового каліцтва завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через погіршення здоров`я, постійне лікування, вимушені зміни способу життя, втрату професійної працездатності. Внаслідок трудового каліцтва позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагають від нього додаткових зусиль для його організації.

Вважав, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 40000,00 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що вона зазнає у зв`язку з трудовим каліцтвом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З Акту №25 від 29.12.1992 року форми Н-1 «Про нещасний випадок на виробництві», вбачається, що 28 грудня 1992 року під час встановленої обідньої перерви о 12 годині 40 хвилин ОСОБА_1 при слідуванні на обід в їдальню №23 ОРСа ОСОБА_3 послизнулась на мармурному ґанку їдальні і впала, внаслідок чого отримала травму правої ноги. Встановлено, що причиною нещасного випадку є незадовільне утримання будівлі. В результаті нещасного випадку ОСОБА_1 встановлений діагноз 3-щиколотковий перелом правого гомілково-ступневого суглоба.

При цьому, вказані обставини не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у встановленому законом порядку.

У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги АТ ПівдГЗК про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на відсутність протиправних дій АТ ПівдГЗК, як обов`язкової умови відшкодування шкоди, колегією суддів відхиляються.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач повинен відшкодувати позивачці моральну шкоду, так як відповідно до ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності».

Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України).

Доводи апеляційної скарги АТ ПівдГЗК щодо відсутності доказів підтвердження факту заподіяння позивачці моральної шкоди та не врахування відсутності вини підприємства у спричиненні шкоди позивачці, колегія суддів не бере до уваги, оскільки, суд, на підставі медичних документів про лікування позивачки у зв`язку з отриманою травмою, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються її нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває складності, внаслідок чого переносить моральні страждання, крім того, забезпечення безпечних умов праці є обов`язком відповідача.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд врахував характер отриманої травми, тривалий стаж роботи позивачки на підприємстві, відсоток втрати нею професійної працездатності та встановлення третьої групи інвалідності, стан здоров`я потерпілої, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про те, що розмір відшкодування моральної шкоди є безпідставним, колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивачки, їх тривалість, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивачки на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 40 000,00 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, - залишенню без змін.

Керуючись ст. 374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 07 жовтня 2020 року.

Судді: