КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №757/6306/20-ц головуючий у І інстанції: Ільєва Т.Г.
провадження 22-ц/824/8932/2020 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: Сліпченка О.І.(суддя-доповідач), Іванової І.В., Сушко Л.П.

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся із вищевказаним позовом, який обґрунтовано тим, що слідчим СВ Буського ВП Кам`янка-Буського ВП ГУ НП у Львівській області - Кость Х.І. здійснюється досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення.

27 вересня 2019 року було винесено постанову про закриття кримінального провадження, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Позивач не погодився із вказаною постановою та оскаржив її в судовому порядку.

Суд скасував постанову та направив матеріали кримінального провадження для продовження досудового розслідування.

На думку позивача, дії вчиненні слідчим є протиправними та такими, що завдали позивачу моральну шкоду, яка полягає у нервовому стресі, переживаннях, порушенням сну через бездіяльність слідчого Кость Х.І..

Просив суд стягнути з Держави України в особі Державної казначейської служби України на свою користь моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся із апеляційною скаргою, яку обґрунтовано тим, що місцевий суд невірно з`ясував обставини справи, порушив норми матеріального та процесуального права.

Вважає, що бездіяльність та протиправність дій слідчого Кость Х.І. доведена та встановлена, а тому підстав для відмови в задоволенні свої вимог не вбачає.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом строк не надходив.

У судове засідання належним чином повідомлені учасники не з`явились. ОСОБА_1 направив клопотання про розгляд справи у його відсутність.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів нервового стресу, переживань, порушення сну, лабораторного лікування, а також не доведено причинно-наслідкового зв`язку між такими моральними стражданнями та постановленням слідчим СВ Буського ВП Камянка-Буського ВП ГУ НП у Львівській області - Кость Х.І. постанови закриття кримінального провадження від 27 вересня 2019 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, кримінальне провадження №0000398 розслідувалось слідчим СВ Буського ВП Кам`янка-Буського ВП ГУ НП у Львівській області - ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197 -1 КК України, 12 листопада 2018 року було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

27 вересня 2019 року слідчим СВ Буського ВП Камянка-Буського ВП ГУ НП у Львівській області - Кость Х.І. було винесено постанову про закриття кримінального провадження №0000398, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 24 січня 2020 року, за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 , скасовано постанову та направлено матеріали кримінального провадження до Буського ВП Камянка-Буського ВП ГУ НП у Львівській області для продовження досудового розслідування.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд першої інстанції вищевказані висновки врахував, про що зазначив у рішенні, а тому доводи апеляційної скарги спрямовані на те, що місцевим судом було проігноровано висновки викладені у вищевказаній постанові є хибними та колегією суддів відхиляються.

Місцевий суд вірно послався на правову позицію Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16, де зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Посилання позивача на позицію Верховного Суду України викладену у постанові від 25 липня 2018 року(справа №638/6944/16-ц) колегія суддів відхиляє, оскільки із вказаної постанови вбачається, що судами було встановлено неправомірні дії посадової особи прокуратури Харківської області щодо закриття кримінального провадження та відмови у визнанні позивача потерпілим, з огляду на неодноразові закриття провадження, таким чином правовідносини, які розглядались судом у вказаній справі не релевантні правовідносинам, які перебувають на розгляді апеляційного суду.

Колегія суддів зауважує, що з матеріалів справи вбачається, що постанова слідчого про закриття провадження у справі розцінена позивачем, як незаконна дія є предметом оскарження відповідно до правил ст. 303 КПК України, тобто є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю осіб, уповноважених на здійснення функцій органу досудового розслідування.

В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди в розумінні ст. 1176 ЦК України, оскільки не підтверджує порушення прав позивача.

Такі висновки узгоджуються з позицією Верховного суду, яка викладена в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17, що було вірно зазначено місцевим судом.

З огляду на вищевикладене, висновки суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено причинно-наслідкового зв`язку між моральними стражданнями та постановленням слідчим СВ Буського ВП Камянка-Буського ВП ГУ НП у Львівській області - Кость Х.І. постанови закриття кримінального провадження від 27 вересня 2019 року, не надано суду належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, є вірними та апелянтом спростовані не були.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку.

Апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті, чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «13» жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді: