ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«05» жовтня 2020 року
м. Харків
справа № 646/7586/19-ц
провадження № 22ц/818/2888/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2
відповідач ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2020 року в складі судді Теслікової І.І.

в с т а н о в и в:
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави.

Позовна заява мотивована тим, що на початку травня 2018 року він познайомився з ОСОБА_3 , який запропонував йому свої послуги з придбання та ввезення на територію України через підприємство, яке зареєстровано на території Литовської Республіки легкового автомобіля.

Зазначив, що 10 травня 2018 року у вільний від військової служби час, у м. Одесі, він зустрівся з відповідачем, який запропонував йому підписати договір поставки автомобіля з передоплатою. ОСОБА_3 переконав його у тому, що він є представником підприємства ІП «Вільняус аутомобілю компанія», при цьому довіреність не показував, але при собі мав печатку цього підприємства, що і дало йому підставу вважати його на той час уповноваженим представником підприємства.

З цією метою, 10 травня 2018 року між ним та відповідачем, як представником ІП «Вільняус аутомобілю компанія», укладено та підписано договір № 0305 поставки автомобіля з передоплатою, відповідно до умов якого відповідач особисто пообіцяв йому знайти за межами України, придбати та поставити на територію України протягом червня 2018 року автомобіль марки «HYUNDAI іх35» 2011-2013 років випуску, вартість автомобіля складає 9000,00 євро.

Цього ж дня, він передав відповідачу грошові кошти у сумі 9000,00 євро, що підтверджується складанням та підписанням сторонами договору акту депозиту, тобто датою оплати автомобіля є 10 травня 2018 року.

Вказав, що з початку серпня 2018 року він неодноразово мав телефонні розмови з відповідачем з приводу поставки йому автомобіля або повернення грошових коштів, проте до теперішнього часу поставку автомобіля відповідач не здійснив, грошові кошти, які йому були передані для придбання автомобіля не повернув.

04 березня 2019 року до ІП «Вільняус аутомобілю компанія» та за місцем реєстрації відповідача він направив претензію, яка залишилась без відповіді, а грошові кошти в розмірі 9000,00 євро добровільно йому не повернуто.

03 квітня 2019 року ним зроблено запит про міжнародну правову допомогу до Державної інспекції праці при Міністерстві соціального забезпечення та праці Литовської Республіки.

Як вбачається з відповіді за № SD-05-5320 від 30 квітня 2019 року на підставі даних Державного підприємства Литовської Республіки «Центр реєстрів» ІП «Вільняус аутомобілю компанія» з 22 травня 2018 року перереєстровано як Закрите акціонерне товариство «Вільняус аутомобілю компанія» із збереженням того ж самого коду підприємства. При перевірці даних Управління фонду державного соціального страхування Литовської Республіки з 01 січня 2018 року до цього часу встановлено, що ОСОБА_3 не був працевлаштований в ІП «Вільняус аутомобілю компанія». Закрите акціонерне товариство «Вільняус аутомобілю компанія» за зазначеною адресою жодної діяльності не виконує, іншу адресу здійснення діяльності компанією не встановлено. Згідно з інформацією Державної податкової інспекції Литовської Республіки та ЦФДСС це підприємство в останні роки не подавало звіти (за даними УФДСС на підприємстві працевлаштований тільки керівник підприємства ОСОБА_4 ). Бухгалтерський облік цього підприємства веде Закрите акціонерне товариство «Аратонас», проте за твердженням директора цього підприємства договір про надання бухгалтерських послуг розірваний, жодних документів підприємства у нього більше немає, документи повернуті клієнту.

Вважав, що оскільки ІП «Вільняус аутомобілю компанія» (Закрите акціонерне товариство «Вільняус аутомобілю компанія») податкової звітності не подавало, то за таких підстав отримані відповідачем від нього грошові кошти для придбання йому автомобіля у касу підприємства на його депозитний рахунок не вносилися, а відтак залишилися у безпідставному володінні відповідача.

Посилався на те, що 10 травня 2018 року відповідач у м. Одесі безпідставно набув грошові кошти у сумі 9000,00 євро, а за таких підстав зазначена сума грошових коштів має бути йому повернута.

Еквівалент вказаної суми становить 280 097,98 грн.

Зазначив, що розмір інфляційних втрат за період з 01 серпня 2018 року до 01 листопада 2019 року становить 26 781,00 грн, розмір 3% річних за період з 01 серпня 2018 року до 01 листопада 2019 року 10 543,96 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь основний борг в розмірі 280 094,98 грн, інфляційні витрати в розмірі 26 781,00 грн, 3% річних - 10 543,96 грн та судовий збір - 3174,24 грн.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не звернув увагу на те, що акт депозиту, який був складений та особисто підписаний відповідачем, не є первинним документом, що застосовується для оформлення надходжень готівки до каси; що в касу підприємства він грошові кошти не вносив, оскільки він проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 і за межі Одеського гарнізону у період з 01 травня 2018 року до 31 серпня 2018 року не вибував, що підтверджує той факт, що він передав грошові кошти особисто відповідачу у м. Одесі; що факт отримання коштів відповідач особисто засвідчив своїм підписом, як представник ІП «Вільняус аутомобілю компанія», який має право підписувати цей акт, а отримані від нього кошти ним будуть внесені у касу підприємства для придбання автомобіля; що надані ним скриншоти у сукупності з іншими доказами підтверджує факт отримання відповідачем у нього грошових коштів для придбання автомобіля та небажання їх повертати; що будь-яких заперечень від відповідача про те, що він не отримував від нього кошти не надходило, також він не заперечував щодо переписки з ним; що відповідач не працював у ІП «Вільняус аутомобілю компанія», будь-яких повноважень щодо представництва інтересів цієї компанії, у тому числі, з правом укладення та підписання договорів не мав, а саме компанія за адресою реєстрації ніякої діяльності не вела і звітів до Державної податкової інспекції Литовської Республіки за останні роки не подавала, за таких підстав вважав, що у відповідача були відсутні правові підстави для набуття грошових коштів, отриманих від нього у сумі 9000,00 євро для придбання йому автомобіля; що суд першої інстанції не зазначив про відмову йому в позові повністю або частково, а зазначив, що його позовну заяву залишено без задоволення, що суперечить процесуальному законодавству, а тому вважав, що його позов не вирішено по суті.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду в складі судді Бровченка І.О. від 06 квітня 2020 року витребувано справу із суду першої інстанції.

Справа надійшла до суду апеляційної інстанції 21 квітня 2020 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду в складі колегії суддів Бровченка І.О., Кругової С.С., Пилипчук Н.П. від 27 квітня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі.

24 червня 2020 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 646/7586/19-ц (22ц/818/2888/20).

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що позивач не довів, що його права та інтереси порушено саме відповідачем та потребують захисту.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 травня 2018 року між підприємством «Вільняус аутомобілю компанія», в особі директора Олександра Шумейка, який діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та ОСОБА_1 з іншої сторони, укладено договір поставки автомобіля з передоплатою № 0305, відповідно до умов якого виконавець зобов`язується придбати та поставити (передати) автомобіль покупцю у відповідності до замовлення, а покупець зобов`язується прийняти та сплатити цей автомобіль у відповідності до умов даного договору.

Відповідно до пункту 1.2 цього договору автомобілем за цим договором є «HYUNDAI іх35» 2011-2013 років випуску, у білому, чорному або червоному кольорі кузову, в кількості 1 штука. За додатковою угодою сторін, можливі зміни.

Згідно з пунктом 2.2 договору поставка (передача) покупцю автомобіля за даним договором здійснюється з подальшою доставкою за додатково вказаною адресою замовника.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що відвантаження покупцю автомобіля здійснюється за актом приймання-передачі, складеного для мети цього договору. Підписанням акту приймання-передачі обома сторонами буде свідчити про те, що між сторонами даного договору досягнуто угоди за всіма істотними умовами поставки (передачі) покупцю автомобіля, вказаних в акті прийому-передачі; виконавцем належним чином виконано зобов`язання щодо поставки (передачі) покупцю автомобіля, вказаного в даному акті прийому-передачі; покупцем прийнято автомобіль, вказаний в даному акті прийому-передачі. Претензії по комплектності приймаються виконавцем на підставі акту щодо некомплектності на протязі двох робочих днів з дати підписання покупцем акту приймання-передачі.

Пунктами 3.1-3.5 договору передбачено, що вартість автомобіля повинна складати до 9000,00 євро. Покупець сплачує аванс в розмірі 9000,00 євро за автомобіль, що поставляється (передається) йому виконавцем на протязі двох робочих днів, рахуючи з дати підписання договору. Повний розрахунок здійснюється з дати приймання автомобіля. Сплата товарів здійснюється в євро. Датою сплати рахується дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок або внесення в касу підприємства виконавця або дата проведення грошового переказу.

Пунктом 4.5 договору передбачено, що в разі порушення постачальником строків відвантаження товарів, передбачених пунктом 2.4. даного договору, покупець має право вимагати виплати неустойки в розмірі 0,04% від вартості не поставленого в строк автомобіля за кожен день прострочки. Вказана неустойка сплачується за кожен день прострочки виконавцем зобов`язань щодо поставки автомобіля.

Пунктами 6.1, 6.2 договору передбачено, що даний договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та буде діяти до моменту передання автомобіля. Строк поставки автомобіля замовнику обговорений протягом червня місяця 2018 року (а.с.7-9).

10 травня 2018 року ПП «Вільняус аутомобілю компанія», в особі директора Олександра Шумейка, та ОСОБА_5 склали акт депозиту, яким підтверджують внесення клієнтом депозиту в касу компанії в розмірі 9000,00 євро, за послуги, пов`язані з пошуком та придбанням клієнту автомобіля згідно з договором №0305 від 10 травня 2018 року. Повноважним представником компанії, з правом підпису, є ОСОБА_6 , який діє на підставі довіреності. Акт втрачає свою силу після підписання сторонами акту про передачу автомобіля клієнту (а.с.10).

Як вбачається з довідок військової частини НОМЕР_1 від 10 вересня 2019 року №№ 0666/45/2903, 0666/45/2904 ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 24 червня 2006 року по теперішній час. У період з 01 травня 2018 року по 20 травня 2018 року у відпустці, відрядженні та на лікуванні не перебував (а.с.11, 12).

Із відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації № 184/П-4325 від 29 березня 2019 року, за результатами перевірки інформації, що зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», яка функціонує відповідно до Положення про цю базу даних, затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби від 25 червня 2007 року № 472, зареєстрованим у Мінюсті 05 липня 2007 року за № 765/14032 вбачається, що інформації про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями окремих районів Донецької та Луганської областей та тимчасово окупованою територією АР Крим ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 01 травня 2018 року по 31 серпня 2018 року, не виявлено (а.с.15).

07 березня 2019 року ОСОБА_1 на адресу директора ПП «Вільняус аутомобілю компанія» Олександру Шумейку направив претензію № 1 від 04 березня 2019 року, в якій вимагав повернути сплачені ним грошові кошти та сплатити неустойку (а.с.26-28,29).

З відповіді Пеневежиського територіального відділення Державної трудової інспекції Литовської Республіки при Міністерстві соціального захисту та праці № SD-05-5320 від 30 квітня 2019 року вбачається, що на підставі даних Державного підприємства Литовської Республіки «Центр реєстрів» встановлено, що ІП «Вільняус аутомобілю компанія» (код підприємства 303186901, зареєстроване за адресою: Литовська Республіка, Рокішкіське районне самоврядування, містечко Юодупес, вулиця Пяргалес 12-55) з 22 травня 2018 року перереєстроване як Закрите акціонерне товариство «Вільняус аутомобілю компанія» із збереженням того ж самого коду підприємства та перейнявши його права та зобов`язання.

При перевірці даних Управління фонду державного соціального страхування Литовської Республіки з 01 січня 2018 року до цього часу встановлено, що ОСОБА_6 не був працевлаштований в ІП «Вільняус аутомобілю компанія» (Закрите акціонерне товариство «Вільняус аутомобілю компанія»).

Закрите акціонерне товариство «Вільняус аутомобілю компанія» за зазначеною адресою жодної діяльності не виконує (будівля незаселена, знаходиться в аварійному стані), іншу адресу здійснення діяльності компанією не встановлено. Тому, не вдалось отримати від компанії жодних документів, у тому числі, вияснити, чи компанія надала повноваження Кирилу Шумейку. Із інформацією Державної податкової інспекції Литовської Республіки та УФДСС вбачається, що це підприємство в останні роки не подавало звіти (за даними УФДСС на підприємстві працевлаштований тільки керівник підприємства Олександр Шумейко). Бухгалтерський облік цього підприємства веде Закрите акціонерне товариство «Аратонас» (код підприємства 304470769), проте за твердженням директора цього підприємства договір про надання бухгалтерських послуг розірваний, жодних документів підприємства у нього більше немає, документи повернуті клієнту (а.с.32, 33-35).

Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення набуття учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 29 вересня 2014 року № 6-122цс14 та постанові Верховного Суду у справі № 668/7704/15-ц (провадження № 61-14244св18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18) міститься висновок про те, що зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Матеріали справи свідчать про те, що 10 травня 2018 року між ОСОБА_1 з однієї сторони і підприємством «Вільняус аутомобілю компанія», в особі директора Олександра Шумейка, який діє на підставі Статуту, з іншої сторони укладено договір поставки автомобіля з передоплатою. На виконання цього договору ОСОБА_1 передав ПП «Вільняус аутомобілю компанія», в особі директора Олександра Шумейка, 9000,00 євро, за послуги, пов`язані з пошуком та придбанням клієнту автомобіля згідно з договором №0305 від 10 травня 2018 року. ПП «Вільняус аутомобілю компанія» не виконав умови договору та кошти не повернув.

В суді апеляційної інстанції позивач та його представник пояснили ці обставини таким чином, що ОСОБА_3 ошукав ОСОБА_1 , оскільки гроші взяв, однак автомобіль не поставив. Зазначили, що до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій ОСОБА_3 позивач не звертався.

Встановивши, що обставини справи свідчать про наявність ознак правовідносин поставки між ОСОБА_1 та ПП «Вільняус аутомобілю компанія» на виконання певних дій, передачу-отримання грошей для виконання договору поставки автомобіля між ОСОБА_1 та ПП «Вільняус аутомобілю компанія», а відтак й наявність договірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено факт безпідставного набуття або збереження ОСОБА_3 переданих позивачем грошових коштів, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що відмова у позові в даній справі не перешкоджає позивачу заявити вимоги про повернення грошей з підстав неналежного виконання договору поставки та доводити невиконання представником або постачальником договірних зобов`язань щодо поставки оплаченого позивачем автомобіля із залученням суб`єктів цих договірних правовідносин.

Частинами третьою та четвертою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Встановивши, що ОСОБА_1 не довів, що отримані ОСОБА_3 кошти є безпідставно набутими, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2020 року залишити без змін

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2020 року.