Житомирський апеляційний суд
Справа №282/423/20 Головуючий у 1-й інст. Вальчук В. В.
Категорія 23 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 282/423/20 за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Пархоменка про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною, за апеляційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Пархоменка на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 28 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Вальчука В.В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що 25 березня 2005 року уклала з Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Пархоменка договір оренди землі, відповідно до якого передала відповідачеві в оренду строком на п`ять років належну їй земельну ділянку, площею 2,3301 га, кадастровий номер :03:002:0019, яка розташована на території Вигнанської сільської ради Любарського району Житомирської області, та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

15 лютого 2010 року між ними укладено додаткову угоду до договору оренди землі, відповідно до якої строк оренди продовжено до 1 березня 2020 року.

Вказує, що 10 грудня 2018 року вона підписала додаткову угоду до договору оренди землі. Однак, при підписанні даної угоди не були погоджені істотні умови договору оренди, а саме не чітко визначений відсотковий розмір орендної плати ( понад 3 %), який, в свою чергу, пов`язаний із розміром грошової оцінки земельної ділянки.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просила визнати недійсною додаткову угоду до договору оренди землі, укладену між нею та відповідачем 10 грудня 2018 року.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 28 липня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду до договору оренди землі від 25 березня 2005 року, укладену 10 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та Приватним сільськогосподарським підприємством ім. Пархоменка.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 840 грн. 80 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Зокрема, зазначає, що, отримуючи орендну плату, позивач протягом 15 років жодного разу не зверталась до відповідача з пропозиціями щодо перегляду її розміру. Отже, отримання нею орендної плати у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки вказує на погодження сторонами такої істотної умови договору, як орендна плата.

Окрім того, при вирішенні даного спору суд мав з`ясувати, у чому саме полягає порушення прав ОСОБА_1 .

Вважає, що судом зроблені помилкові висновки про відсутність істотної умови у додатковій угоді до договору оренди, адже в даному випадку мало місце неоднакове тлумачення сторонами умов договору, зокрема, щодо орендної плати, що є підставою для застосування положень ст. 213 ЦК України, а не визнання цієї угоди недійсною.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу.

На думку представника ОСОБА_1 , апеляційна скарга є безпідставною.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25 березня 2005 року між сторонами укладено договір оренди землі, відповідно до якого ОСОБА_1 передала відповідачеві в оренду строком на п`ять років належну їй земельну ділянку, площею 2,3301 га, кадастровий номер :03:002:0019, яка розташована на території Вигнанської сільської ради Любарського району та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Орендна плата погоджена сторонами у розмірі 1,5 % від грошової оцінки земельної ділянки ( 31020 грн.), що становить 465 грн. в рік.

15 лютого 2010 року сторони уклали додаткову угоду до договору оренди землі, відповідно до якої строк договору оренди землі продовжено до 10 березня 2020 року. Даною угодою також погоджено розмір орендної плати, а саме: 3% від грошової оцінки земельної ділянки, що становить 1141 грн. в рік.

10 грудня 2018 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору оренди землі, відповідно до якої строк оренди пролонговано на 10 років, до 1 березня 2030 року, а також викладено в новій редакції окремі положення договору оренди землі. Зокрема, зазначено, що орендна плата вноситься орендарем у формі та розмірі ( понад 3% нормативної грошової оцінки земельної ділянки ( паю); розмір орендної плати у грошовій формі у гривнях ( готівкова та безготівкова); можлива оплата виробленою продукцією за окремою домовленістю.

Відповідно до приписів ст.15 Закону України « Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди ( кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

Згідно зі ст. 21 цього Закону орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі.

Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди ( крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Частинами 1 та 2 статті 22 зазначеного Закону також передбачено, що орендна плата справляється у грошовій формі.

За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати.

За правилами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалась на ту обставину, що визначення у спірній угоді орендної плати у розмірі понад 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки ( паю), є ознакою невизначеності та допускає множинне трактування однієї з істотних умов договору оренди землі.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову, адже зміст спірної угоди свідчить про те, що визначеній у п.4.1 розмір орендної плати понад 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки ( паю) не відповідає положенням ст. 15,21,22 Закону України « Про оренду землі», що, в свою чергу, є підставою для визнання цієї угоди недійсною.

Доводи апеляційної скарги про те, що в даному випадку до спірних правовідносин належить застосувати вимоги ст. 213 ЦК України, не спростовують висновків суду, оскільки тлумачення положень спірної угоди не дають підстав дійти розуміння такої істотної умови як розмір орендної плати, який в силу вимог законодавства має бути погоджений сторонами та чітко визначений у договорі. Обов`язок зі сплати орендної плати є нормативно врегульованим і не може визначатися чи змінюватися сторонами договору на власний розсуд.

Не заслуговує на увагу й твердження відповідача про те, що визначений у спірній угоді розмір орендної плати не порушує права ОСОБА_1 , яка отримувала орендну плату протягом тривалого періоду й не ставила питання про її перегляд. Так, отримання позивачкою орендної плати не оспорюється. Разом з тим, положення цієї угоди щодо визначення орендної плати у розмірі понад 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки надає орендарю право за власним волевиявленням визначати орендну плату, розмір якої не може бути меншим від зазначеної межі, проте щороку може бути різним й залежить від волі відповідача, внаслідок чого орендодавець не отримала того, на що вона розраховувала при підписанні додаткової угоди.

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги.

Підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,368, 374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства ім. Пархоменка, залишити без задоволення, а рішення Любарського районного суду Житомирської області від 28 липня 2020 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: