Постанова

Іменем України

02 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 329/766/18

провадження № 61-6627св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Тивоненком Данилом Руслановичем, на постанову Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Кухаря С. В., Крилової О. В., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст заяви

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що 17 жовтня 2009 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб, який рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 13 червня 2013 року розірваний.

У період шлюбу у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу сторони стали проживати окремо, а дочка залишилася проживати разом з відповідачем.

З вересня 2017 року ОСОБА_2 виїхала за межі України та постійно перебуває за кордоном, у зв`язку з чим дочка ОСОБА_3 проживає разом з бабусею та дідусем, тобто батьками відповідача.

Позивач вказував, що він фактично проживає як чоловік та жінка однією сім`єю, без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 , у них народилася дочка, яка має добрі стосунки з ОСОБА_3 .

Посилаючись на те, що має власне житло, займається особистим селянським господарством, а також те, що батьки мають рівні права приймати участь у вихованні та утриманні дітей, ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , за адресою - АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що ОСОБА_1 має постійну роботу, належні умови для утримання, виховання та навчання дитини. Встановивши, на час розгляду справи ОСОБА_3 надавала більшої прихильності батькові, який піклується про дитину, бере участь у її духовному та фізичному розвитку, дитина почала краще навчатися після її переведення до школи за місцем проживання відповідача, місцевий суд дійшов висновку про можливість визначення проживання дитини ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 .

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 02 грудня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 057 грн.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, врахував висновок спеціаліста-психолога, який вказує на негативне ставлення дитини до позивача, відсутність порозуміння дочки з батьком та пригнічений психологічний стан дитини, пов`язаний з її перебуванням у родині позивача. Апеляційний суд визнав висновок органу опіки і піклування щодо доцільності визначення місця проживання ОСОБА_3 разом з батьком є немотивованим, врахував наявну в ОСОБА_1 заборгованість по аліментах, а також те, що на час ухвалення рішення дитина проживала з матір`ю в Італії, у зв`язку з чим дійшов висновку, що за таких обставин проживання дочки з батьком суперечитиме найкращим інтересам дитини.

При цьому апеляційний суд, здійснюючи розподіл судових витрат на правничу допомогу, виходив з того, що відповідачем на підтвердження розміру понесених витрат надано договір від 01 жовтня 2019 року № 01/10 про надання професійної правничої допомоги, перелік та вартість послуг за вказаним договором, акти надання послуг, проте підтверджень сплати зазначених послуг відповідачем не надано, що є підставою для відмови в задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У квітні 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Тивоненко Д. Р. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що постанова Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року оскаржується представником ОСОБА_2 - адвокатом Тивоненком Д. Р. в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з чим оскаржувана постанова в іншій частині на предмет законності та обґрунтованості судом касаційної інстанції відповідно до статті 400 ЦПК України не перевіряється.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартість підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Крім того, актом від 04 листопада 2019 року № 2 ОСОБА_2 та адвокатське бюро «Данила Тивоненка «Пріоритет» в особі керуючого партнера Тивоненка Д. Р. погодили, що внесення відповідачем плати за надані послуги становить 10 робочих днів з моменту набрання законної сили рішенням у справі.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не поданий.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 329/766/18 з суду першої інстанції.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 серпня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини призначено до розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) Розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу;2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК Українирозмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи в стягненні з позивача ОСОБА_1 витратна професійну правничу допомогу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Тивоненка Д. Р., виходив з доведеності належними та допустимими доказами таких послуг, проте встановивши, що доказів на підтвердження сплати послуг ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції, відповідачем не надано, у порушення пункту 1 частини 2 статті 137 ЦПК України дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для розподілу їх вартості за результатами розгляду справи.

При цьому Верховний Суд звертає увагу, що відповідно до актів від 01 жовтня 2019 року №№ 2, 3 надання послуг до договору про надання правничої допомоги ОСОБА_2 та адвокатське бюро «Данила Тивоненка «Пріоритет» в особі керуючого партнера Тивоненка Д. Р. погодили, що внесення відповідачем плати за надані послуги становить 10 робочих днів з моменту набрання законної сили рішенням у справі.

За викладених обставин, апеляційний суд, відмовляючи в стягненні з позивача ОСОБА_1 витратна професійну правничу допомогу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Тивоненка Д. Р.допустив порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим постанова Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року в оскаржуваній частині не може вважатись законною і обґрунтованою, а тому підлягає скасуванню в цій частині з передачею справи до суду апеляційної інстанції.

При вирішенні питання про стягнення з позивача ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Тивоненка Д. Р. апеляційний суд з урахуванням обставин і складності справи повинен надати оцінку поданим заявником доказам на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, визначити необхідний фактичний обсяг правової допомоги, співмірність витрат на правничу допомогу, за результатами чого надати обґрунтований висновок про наявність/відсутність підстав для відшкодування таких витрат і їх розмір, а не формально вказати про відсутність підстав для компенсації таких витрат на користь відповідача за рахунок позивача.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За змістом статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме щодо забезпечення справедливого розгляду справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалене у справі судове рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню в оскаржуваній частині з направленням справи в частині вирішення питання про відшкодування витрат на правову допомогу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Тивоненком Данилом Руслановичем, задовольнити частково.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 25 лютого 2020 року в частині вирішення питання про відшкодування витрат на правову допомогу скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко
В. А. Стрільчук
М. Ю. Тітов