ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1457/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/6229/19 Категорія: 310020000 Пироженко С.А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року м. Черкаси

Колегія суддів Черкаського апеляційного суду у складі суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

особа, що подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини,

в с т а н о в и л а :

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що з 01 вересня 2006 року сторони уклали шлюб. На даний час позивач досягла пенсійного віку і не може працювати. Розмір пенсії складає 2654,90 грн. Інших доходів немає.

На оплату за комунальні послуги позивач змушена сплачувати від 1600 грн. до 2190 грн. на місяць.

Крім цього ОСОБА_1 стверджує, що має хворобу серця та потребує постійного лікування. Її доходи не забезпечують прожитковий мінімум, а чоловік не бажає допомагати матеріально, хоча його розмір пенсії є значно більшим.

Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на її утримання непрацездатної дружини у розмірі ј частки з усіх видів заробітку починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що відповідач не має можливість надавати допомогу на утримання дружини, оскільки є пенсіонером, інвалідом 2 групи та потребує постійної сторонньої допомоги.

Позивачем не було надано суду належних доказів в підтвердження необхідності в отриманні матеріальної допомоги з боку відповідача.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, та просила суд рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 червня 2020 року скасувати, та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на те, що при винесенні рішення суд критично віднісся до посилань позивача, що остання потребує матеріальної допомоги через неможливість самостійно і повно себе забезпечувати у зв`язку із непрацездатністю та захворюванням серця. Відповідні висновки суду не відповідають фактичним, оскільки позивач є пенсіонером, оскільки досягла пенсійного віку, що підтверджено матеріалами справи.

Позивач має хворобу серця, що підтверджується довідкою КНП «Другий Черкаський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 08 квітня 2019 року, а також копіями чеків на придбання ліків.

Будь-яких інших фактичних даних, що позивач має інші доходи, ніж пенсійні виплати судом першої інстанції не встановлено.

14 серпня 2020 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу в якому заперечує проти вимог апеляційної скарги в повному обсязі. Вважає оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 351 ЦПК України встановлено, що судами апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд в межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 відповідно до повторно виданого 09 квітня 2019 року свідоцтва про шлюб є дружиною ОСОБА_2 (а.с. 3). Сторони проживають окремо.

Позивач є пенсіонером і знаходиться на обліку в Управлінні ПФ в Черкаській області, де отримує пенсію за віком у розмірі 2654,90 грн.

За положеннями частини другої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що аліментні зобов`язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення.

Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено на 2019 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2019 року - 1497 грн., з 1 липня - 1564 грн., з 1 грудня - 1638 грн.

З матеріалів справи вбачається, що на час звернення до суду в травні 2019 року, з жовтня 2018 року позивач отримувала пенсію за віком у розмірі 2310,47 грн., а в березні 2019 року 2654,9 грн., що підтверджується розрахунком наданим Пенсійним фондом України.

Враховуючи, що станом на час звернення до суду ОСОБА_1 отримувала пенсію у розмірі, яка відповідала розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, доказів того, що нею значна сума коштів витрачається на лікування позивач суду не надала, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про ненадання позивачем належних та допустимих доказів того, що вона потребує матеріальної допомоги від чоловіка в розумінні частини 4 статті 75 СК України.

Приходячи до такого висновку, колегія суддів враховує, що з наданих позивачем доказів не вбачається, що її пенсія не забезпечує її прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що вона має хворобу серця танесе певні затрати на придбання ліків, є безпідставним та не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки в матеріалах справи наявні лише ксерокопії чеків на придбання ліків за 2018 рік на суму 228,60 грн. та за 2019 рік на суму 135,14 грн.

Крім того докази того, що ОСОБА_1 потребує постійного лікування чи проходила курс лікування за останні роки в матеріалах справи відсутні.

Докази того, що позивач несе певні витрати на придбання ліків, як в суд першої інстанції так і до апеляційної скарги надано не було.

Сам факт статусу непрацездатної особи, наявність комунальних платежів, на які ОСОБА_1 посилається не свідчить про наявність підстав для стягнення аліментів з відповідача на користь непрацездатної дружини.

Сам відповідач, являється інвалідом 2 групи та потребує постійної сторонньої допомоги, про що судом першої інстанції було вірно зазначено та враховано при прийнятті рішення.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке б призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає до залишення без задоволення, а судове рішення без змін.

Інші доводи наведені в обгрунтування апеляційної скарги суттєвими не являються та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджені матеріалами справи.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обгрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 червня 2020 року - залишити без змін. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді