Головуючий у І інстанції Сердинський В.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Поливач Л.Д.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2020 року про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення завданої шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди.

20.03.2020 року до суду надійшла заява позивача, підписана його представником - адвокатом Ліщук О.В., про забезпечення позову, в якій він просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на належний відповідачу автомобіль та заборони вчинення з цим автомобілем будь-яких дій, пов`язаних з переходом права власності на нього. Обгрунтовуючи заяву, позивач посилався на те, що відповідач ніде не працює і не має доходів, що може ускладнити виконання рішення в разі його ухвалення на користь позивача.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2020 року задоволено заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову та вжито заходи забезпечення позову до вирішення справи у судовому засіданні, шляхом накладення арешту на автомобіль та заборони вчиняти певні дії відносно нього, в тому числі оформлення будь-яких договорів, в тому числі і з переходом прав власності та довіреностей відносно автомобіля, який належить ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , модель: CITROEN JUMPY, рік випуску: 2004, дата: 05.12.2018 р., колір: білий, об`єм двигуна: 1868 вага: 1390, тип авто: вантажний, тип кузова: фургон малотонажний-b, VIN-код: НОМЕР_2 , із забороною відчуження автомобіля, внесення у відповідний реєстр відомостей про накладення арешту.

Не погоджуючись з ухвалою, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Бабія М.В. подав на неї апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу скасувати та постановити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Обгрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 , зокрема, посилався на те, що суд першої інстанції належним чином свою ухвалу не обґрунтував, обмежившись лише посиланням на норми процесуального права. Зі змісту оскаржуваної ухвали не вбачається, із чого саме виходив суд першої інстанції, задовольняючи клопотання про забезпечення позову. Будь-яких мотивів прийняття аргументів сторони щодо суті питання, що вирішувалося, в ухвалі не наведено, зокрема, жодним чином не обґрунтовано необхідності накладання арешту на майно. При цьому, незазначення належних, співвідносних з положеннями процесуального закону мотивів, з яких виходив суд, задовольняючи клопотання про забезпечення позову, призвело до порушення основоположного права на справедливий суд.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечив та просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на законність та обґрунтованість постановленої судом ухвали.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Бабій М.В. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник позивача - адвокат Ліщук О.В. в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги заперечила з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами наявний спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, вид забезпечення позову відповідає заявленим позовним вимогам, а тому дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з вищенаведеними висновками суду, виходячи з наступного.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Точне і неухильне додержання судами України норм чинного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову є необхідною умовою здійснення завдань цивільного судочинства, які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляді й вирішенні цивільних справ із метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

З сукупного аналізу вищевказаних положень законодавства вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Суд першої інстанції, дослідивши зміст поданої позивачем заяви про забезпечення позову, дійшов обґрунтованого висновку про об`єктивну можливість відповідача ОСОБА_1 відчужити належний йому автомобіль, врахувавши при цьому ту обставину, що відповідач ніде не працює та не має доходу, на який можна було б звернути стягнення в разі задоволення позову.

Враховуючи викладене, правильним є висновок суду про можливість вжиття заходів забезпечення позову, невжиття яких може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист та поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується, а також спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце.

Заходи забезпечення позову в розумінні норм процесуального закону носять тимчасовий характер і покликані унеможливити настання обставин, за яких виконання ухваленого судом рішення буде утрудненим або взагалі стане неможливим.

Колегія суддів вважає, що вжиті судом заходи забезпечення позову є співмірними з позовними вимогами ОСОБА_2 і їх вжиття буде мати наслідком лише збереження існуючого становища до розгляду справи по суті, не зумовить фактичного вирішення спору по суті та не порушить будь-яких прав третіх осіб.

Доводи апеляційної скарги відповідача про невмотивованість ухвали суду про забезпечення позову спростовуються змістом самої ухвали, в якій судом зазначено мотиви його рішення. Крім того, згідно практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN ANDOTHERS v. UKRAINE, №4909/04 параграф 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції і законності та обґрунтованості постановленої судом ухвали не спростовують.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування згідно вимог ч. 1 ст. 375 ЦПК України відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: