ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ України

04 вересня 2020 року

м. Харків

Справа № 642/6779/19

Провадження № 22-з/818/1928/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Хорошевського О.М.

суддів Бурлака І.В., Яцини В.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2019 року постановлене суддею Гримайло А.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом в якому просила розірвати шлюб з відповідачем, стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 27.09.2019 року, до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання дружини ОСОБА_2 у розмірі 1/6 частки від заробітку відповідача, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, а саме з 27.09.2019 року, до досягнення дитиною трьох років.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28.07.2017 року між нею та ОСОБА_1 було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачем. Подальше спільне життя та збереження родини вважає неможливим, через різні інтереси, погляди на життя, ведення домашнього господарства, а також права та обов`язки подружжя. Шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені з липня 2019 року, спільне господарство не ведеться. Збереження сім`ї на теперішній час вже неможливо. Крім того, зазначила, що відповідач не приймає участі в утриманні дитини та позивача. Позивач в свою чергу перебуває у декретній відпустці, доглядає за дитиною та не має доходів на своє утримання і утримання дитини. Відповідач знаходиться у працездатному віці, працює та отримує дохід.

Враховуючи вищевикладене, позивач посила позов задовольнити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2019 року позовні вимоги задоволені.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований Миргородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 28 липня 2017 року, актовий запис за № 194, залишено прізвище позивача - « ОСОБА_4 ».

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 вересня 2019 року та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частки щомісячно, починаючи з 27 вересня 2019 року та до досягнення дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , трьох років.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір за дві позовні вимоги у розмірі 1536 грн. 80 коп.

Допусщено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць в частині стягнення аліментів на утримання дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати як незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Скарга містить посилання на те, що Сімейний кодекс України не містить підстав на розірвання шлюбу, відповідно до ст.112 СК України шлюб має бути розірвано, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них інтересам їхніх дітей, що має істотне значення.

Судом не враховано, що навіть, визнання позову не позбавляє суд права на перевірку його доказами (ч.4 ст.174 ЦПК України). Також не встановлено істотні обставини, а саме факт взаємовідношень подружжя, дійсні причини розірвання шлюбу, суд не звернув уваги на наявність малолітньої дитини. Судом не розглянуто та не взято до уваги свідчення сусідів, довідок з місця роботи, виробничих характеристик, довідку про несудимість, рівень освіти та наявність соціальних зв язків. Подружжю не надано до 6 місяців для вжиття заходів для примирення.

Розірвання шлюбу при вищевказаних обставинах суперечить інтересам малолітньої дитини, а тому відсутні підстави для задоволенню позову

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, сторони значний проміжок часу проживають окремо один від одного, спільне господарство не ведуть, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між сторонами суперечить інтересам сторін.

Також позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини та дружини є обгунтованими та підлягають задоволенню.

Судова колегія з таким висновком суду першої інстанції погоджується.

Відповідно до матеріалів справи сторони перебувають у шлюбі з 28 липня 2017 року що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_1 , виданого Миргородським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Полтавській області про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 194.

Згідно до свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 від 30 січня 2018 року батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

З матеріалів справи вбачається що, спільне подружнє життя у сторін не склалося. Сторони подружніх стосунків не підтримують, проживають окремо, позивач наполягає на розірванні шлюбу, збереження сім`ї вважає недоцільним та таким, що суперечить її інтересам.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до частини 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам статті 215 ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про задоволення позову в частині розірвання шлюбу.

Що стосується доводів апеляційної скарги то відповідач ОСОБА_1 за час перебування на розгляді позовної заяви про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, жодних письмових пояснень або заперечень проти позову суду не надав, правом на представництво не скористався, жодних доказів на спростування позовних вимог в апеляційній скарзі суду апеляційної інстанції також не надано.

Справа розглядається судом з вересня 2019 року, а тому за цей час подружжя за бажанням мали змогу примиритись, таким чином не надання 6 ти місячного строку на примирення сторін є недоцільним.

Крім того, у відповідності до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Конституційний обов`язок батьків щодо утримання дітей знайшов своє закріплення і в ст. 180 Сімейного кодексу України, відповідно до положень якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм СК України про розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають значення.

При визначенні розміру аліментів на утримання дітей, суд виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків.

Відповідно до ст. 183 Сімейного Кодексу України суд визначає розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача.

Згідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України мінімальний розмір на одну дитину не може бути менший ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім того, у відповідності до ст. 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини аліменти до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення від обов`язку утримувати дитину (доход дитини набагато перевищує дохід кожного з батьків і забезпечує повністю її потреби ), відповідачем не надано.

Також не надано і доказів того, що відповідач приймає участь у вихованні дитини та надає матеріальну допомогу добровільно.

При визначенні розміру аліментів на утримання дитини та дружини, суд виходить принципу рівності обов`язку батьків утримувати неповнолітніх дітей, та з того, що відповідач є працездатною особою, будь-яких даних стосовно наявності інших утриманців або інших аліментних зобов`язань, а також захворювань чи потреби в лікуванні відповідачем до суду надано не було.

Таким чином, судом першої інстанції законно та обґрунтовано задоволення позовні вимоги і в частині стягнення аліментів на утримання дитини та на утримання матері.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не впливають на правильність ухваленого судом першої інстанції рішення і не можуть бути визнані підставою для скасування оскаржуваного рішення, тому колегія суддів їх відхиляє.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 375, 382, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню до Верховного Судуне підлягає .

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина

Повне текст постанови складено 04 вересня 2020 року.