Справа № 242/1434/20
Провадження № 2/242/843/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 вересня 2020 року м. Селидове
Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, -
Позивач звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він працює на посаді директора КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради. У соціальній мережі Facebook на сторінці «ІНФОРМАЦІЯ_1», адміністратором якої є ОСОБА_2 , останній розміщує про нього інформацію, яка не відповідає дійсності та порочить його як людину та керівника, а також містить негативне звернення, яке носить образливий характер. Опублікована інформація є відверто образливою, порушує його особисті немайнові права, не відповідає дійсності та завдає шкоди його діловій репутації.
Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутності.
Відповідач у судове засідання не з`явився. Надав заяву про відкладення судового розгляду у зв`язку з перебуванням на лікарняному з 17.08.2020 р. Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач 07.07.2020 р. також звертався до суду із клопотанням про перебування на лікарняному з 02.07.2020 р. До теперішнього часу відомостей на підтвердження заявленого клопотання (медичної довідки, лікарняного листа) суду надано не було.
З урахуванням ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Зокрема судом встановлено, що на підтвердження заявлених вимог позивачем надано роздруківку інтернет-сторінки, з якої вбачається лише публікація на інтернет-сторінці ОСОБА_2 « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Відповідач надав відзив на позовну заяву. Зазначив, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, адже сторінка у соціальній мережі «Фейсбук» ОСОБА_2 була створена у 2010 р. колом осіб, визначених передвиборчим штабом Політичної партії «Трудова Україна» для ведення передвиборчої політичної агітації. Саме в цей час у профілі « ОСОБА_2 » була розміщена об`ява (російською мовою): «С помощью этого заявления я уведомляю, что категорически запрещено раскрывать, копировать, распространять или предпринимать против меня любое действие на основе этого профиля и/или его содержания…Запрещаю использование информации обо мне и моей личной жизни без моего специального для каждого такого использования согласия. Нарушение данного запрета может быть наказано согласно действующего законодательства Украины…». У 2012 р. коло осіб, які саме управляють сторінкой у соціальній мережі «Фейсбук» аккаунту « ОСОБА_2 » було ще додано. Тож, він не є власником аккаунту в соціальній мережі «Фейсбук» « ОСОБА_2 », як і сторінки вцілому у розумінні поняття «Власник» та не має необхідного обсягу правомочностей, що пов`язані з відповідним володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд у своїх інтересах, усуненням усіх третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном. Також, всі майнові/немайнові права належать виключно власникам компанії Facebook і не можуть передаватися третім особам без погодження з боку керівництва. Сторінка у соціальній мережі Facebook на сторінці « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є інформаційним ресурсом, який користувачі використовують з метою публікування оголошень, звернень до та від мешканців міста, інформують, висвітлюють роботи підприємств міста. Він не є автором публікацій, його сторінка не захищена та не підпадає під законодавчі положення щодо авторських прав та обов`язків з його боку задля публікацій обставин життя міста може використовувати оціночні судження, направлені на обґрунтування такої позиції. Позивач зазначає, що у соціальній мережі Facebook на сторінці «ІНФОРМАЦІЯ_1» було опубліковано повідомлення інформаційного характеру у вигляді оціночних суджень, що ґрунтувалось виключно на свідченнях працівників КП «СЄЗ» Авдіївської міської ради та користувачів Facebook, частино за інформацією яких ним була подана заява до поліції з метою встановлення усіх дійсних обставин по справам та надання правової кваліфікації діям/бездіяльності керівництва комунального підприємства. При цьому позивач не зазначає, яка саме інформація, на його думку, є недостовірною та має відношення до позивача, і не бере до уваги той факт, що інформація, яку він вважає недостовірною і просить спростувати, є нічим іншим, як дослівним відтворенням повідомлень фізичних осіб - мешканців Авдіївки, про що, зокрема, зазначено в пості. Інформація, яку просить спростувати позивач, не містить фактичних відомостей, що порочать честь та гідність позивача. Жодного стверджувального речення, з якого можна зробити висновок, що воно містить конкретні фактичні дані, в наведеному позивачем тексті не міститься і тому доводи позивача про те, що оприлюднена відповідачем інформація є не оціночними судженнями, а фактами - є лише його особистим припущенням. Позивач визнає себе публічною особою, у зв`язку з чим межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Позивач не навів фактичних даних та не надав доказів, котрі б свідчили про порушення особистих немайнових прав позивача. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Просив відмовити у задоволені позовних вимог.
Аналізуючи доводи сторін, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Враховуючи Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, гідність - це визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихологічної цінності, честь - позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятими уявленнями про добро і зло, а ділова репутація особи - це набута нею суспільна оцінка її ділових та професійних якостей при виконанні трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа користується правом на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, що реалізується у судовому порядку способами, визначеними Главою 3 ЦК України, зокрема, цим способом може виступати відшкодування моральної шкоди, спростування недостовірної інформації, заборона поширення інформації, якою порушується особисті немайнові права та ін.
Згідно ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Пунктом 4 частини 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода полягає: у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Разом з цим, аналізуючи вимоги статей 94, 297, 299 Цивільного кодексу України, слід зазначити, що право на недоторканість честі та гідності мають лише фізичні особи. Право на недоторканість ділової репутації мають як фізична особа, так і юридична особа.
Так, в пункті 4 постанови Пленуму від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Верховний Суд України зазначив, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.
Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» а також Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).
Водночас, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома. Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, навівши певні фактичні дані, які підтверджують його позицію.
Стосовно актуальних на даний час порушень права на повагу до честі та гідності в соціальних мережах, слід вказати, що тут наявні вагомі перешкоди, що можуть завадити повноцінному юридичному захисту, тому що часто зміст даних повідомлень включає оціночні судження та критик, що є відображенням думок автора, які не мали на меті принизити певну особу. За таких умов здається нереальним визначити обгрунтований розмір завданої моральної шкоди фізичній особі, тому що немає можливості визначити кількість осіб, що, були ознайомлені з даною інформацією, справжнього автора, оскільки непоодинокими є випадки створення сторінок під чужим ім`ям.
Також, п. 12 Постанови Пленуму ВСУ от 27 лютого 2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказує, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта.
Якщо доступ до сайта є вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.
Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.
Відповідно до Закону України «Про телекомунікації», доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою.
Дані про доменне ім`я, якщо до нього підключено діючий в мережі Інтернет веб-сайт, мають містити ІР адреси веб-хостингу - дані про провайдера на серверах якого розміщено сторінки веб-сайту. Знаючи назву та адресу провайдера, можна звернутись до нього або з адвокатським запитом, або, якщо він ігнорує адвокатський запит, витребувати інформацію про його клієнта - замовника послуги хостингу через суд.
Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Доменне ім`я facebook / « ІНФОРМАЦІЯ_1 » є приватним доменним іменем другого рівня в домені com, який є загальним доменом верхнього рівня. Доменне ім`я facebook/com не відносяться до українського сегменту Інтернет. Адреса facebook не належать до адресного простору українського сегмента мережі Інтернет, адміністрування цих доменних імен в Україні не здійснюється.
Аналогічна позиція є висловлена в постановах Верховного Суду від 13 люто. 2019 року у справі № 439/1469/15-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 347/1525 14 ц та від 01 лютого 2018 року у справі № 461/6366/15-ц, від 21 березня 2019 року справі № 368/655/17.
Враховуючи наведені обставини слід зазначити, що «Фейсбук» є соціальною, загальнодоступною мережею, де будь-хто, без ідентифікації особи може створити будь - яку кількість сторінок, під будь-яким (в тому числі вигаданим) іменем, публікувати тексти, коментарі, копіювати і зберігати на власних пристроях фото осіб з інших сторінок.
Оскільки, інтернет-мережа при реєстрації сторінки не вимагає ідентифікацію особи згідно особистих документів (паспорта, свідоцтва про народження), то ідентифікувати особу, яка публікує, поширює певну інформацію неможливо за винятком сторінок, які створені і інформацію про які поширюють офіційно державні органи, офіційні особи.
Долучені на сторінці формату А4 копія інтернет-сторінки з викладеним на ній текстом, що є у вільному доступі, не є доказами в розумінні статей 76, 77, 78, 79 ЦПК України, так як найперше не є достовірними даними з яких можна встановити дійсні обставини, не є офіційними документами, достовірність інформації на зробленому фото не підтверджена. Отже, не є письмовим і електронним доказом і не є доказом розміщення публікації в інтернет мережі саме відповідачем. Публікація тексту на сторінці формату А 4 сама по собі не є доказом причетності саме відповідача до її висвітлення.
Наведене свідчить, що вимога позивача щодо визнання дій відповідача такими, що принижують честь та гідність позивача є некоректною та такою, що не відповідає чинному законодавству, оскільки в наданій публікації жодним чином не зазначається позивач, а лише зазначено про неправомірні дії керівництва КП «СЄЗ», крім того, не зрозуміло, за який час зроблена публікація, адже дата її оприлюднення відсутня.
Таким чином, позивачем не зазначено яку саме інформацію слід визнати недостовірною, та не надано доказів того, що саме відповідач є автором публікацій, тобто, не надано доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_2 є належним відповідачем по даній справі, а тому у задоволені позову в цій часині слід відмовити.
Вимога позивача про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимоги щодо визнання дій відповідача такими, що порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача, ця вимога також не може бути задоволена через необґрунтованість, тому у задоволенні позову слід відмовити в цілому.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. ст. ст. 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 83, 95, 258, 259, 263, 264, 265, 267, 268, 274 ЦПК України, суд, -
В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , до ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем протягом тридцяти днів безпосередньо до Донецького апеляційного суду.
Повний текст рішення складено та підписано 03.09.2020 р.
Суддя