ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 вересня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/14543/19

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/922/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого судді Губар В.С.,

суддів Бечка Є.М., Євстафіїва О.К.

із секретарем судового засідання Шапко В.М.

Позивач ОСОБА_1

Відповідач Чернігівська міська рада

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (із повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про встановлення факту проживання однією сімєю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу понад п`ять років з часу відкриття спадщини,

місце ухвалення судового рішення м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення 29 травня 2020 року

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила встановити факт її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 понад п`ять років з червня 2006 року до часу відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування вимог позивач посилається, що з березня 2001 року між нею та ОСОБА_2 були дружні стосунки, а з червня 2006 року вони разом стали проживати однією сім`єю та вести спільне господарство в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується актом від 10.09.2019 року.

Вказує, що ОСОБА_2 знайшов підхід до її сина від іншого чоловіка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та поводився з ним як справжній батько.

У 2017 році ОСОБА_2 захворів та став потребувати стороннього догляду. При виборі лікаря вони вказували один одного як довірені особи для повідомлення у разі настання екстреного випадку з кимось із них. При відкритті карткового рахунку в установі банку позивач вказувала як слово пароль прізвище свого чоловіка ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер і вона його поховала, отримала допомогу на поховання та забронювала собі місце для похорону біля ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 в межах строку для прийняття спадщини звернулася до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 на належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_2 . Протее, отримала відмову у звязку з відсутністю документів, що підтверджують родинний зв`язок або постійне проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини понад 5 років. Їй запропоновано звернутись до суду для встановленення факту проживання із спадкодавцем однією сім`єю без реєстрації шлюбу понад п`ять років до дня його смерті.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 травня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на порушення судом матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що до суду першої інстанції були надані усі необхідні і достатні докази на підтвердження факту проживання її однією сімєю з ОСОБА_2 з червня 2006 року і до часу відкриття спадщини, а саме: акт від 10.09.2019 року, засвідчений майстром КП «ЖЕК-10»; гарантійна картка, товарні чеки, які були видані на імя ОСОБА_2 щодо купівлі побутової техніки як доказ ведення спільного господарства; договір на виготовлення меблів та гарантійний талон; фотокартки з ОСОБА_2 під час їх спільного відпочинку і святкування.

Апелянт посилається, що в судовому засідання буди допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які підтвердили факт її спільного проживання з померлим ОСОБА_2 та ведення спільного господарства. Проте, суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги та не надав належної оцінки поясненням свідків.

На переконання апелянта, судом першої інстанції не взяті до уваги надані нею докази, натомість рішення ґрунтується виключн на інформації Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Чернігові ради щодо призначення субсидії.

У відзиві на апеляційну скаргу Чернігівська міська рада просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне і обґрунтоване, а вимоги ОСОБА_1 є не доведеними і спростовуються, зокрема, документами на отримання субсидій та документами, поданими ОСОБА_2 для приватизації квартири АДРЕСА_2 .

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно до ст 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрацією шлюбу. За висновком суду, жодних інших належних письмових доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо існування між нею та ОСОБА_2 відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту - матеріали справи не містять, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За приписамим частин першої-другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; показання свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання рухомого і нерухомого майна (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких убачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення спільного господарства.

За змістом статті 74 СК України, у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спільного майна за кошти спільного сімейного бюджета. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Відтак, обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Отже, виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно виходив з того, що ОСОБА_1 не надала достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалася на обґрунтування своїх позовних вимог. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту її проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що наведені позивачем підстави не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах та обґрунтовано дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи докази не підтверджують доводи позивача щодо існування між ОСОБА_2 та нею відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат та набуття спірного майна в інтересах сім`ї.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом у справі встановлено наступне.

ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить частина квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом на право власності на житло (а.с. 11).

Згідно довідки Управлінн адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 11.09.2019 року у зазначеній квартирі зареєстровані мати позивачки - ОСОБА_8 та син позивачки ОСОБА_3 (а.с. 9).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 був зареєстрований в АДРЕСА_3 з 04.08.1981 року по день смерті, що підтверджується довідкою ПП «Техкомсервіс» від 10.09.2019 року (а.с. 10).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 у грудні 2015 року звернувся до органу приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради із заявою про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_2 (а.с. 71-72). Із довідки про склад сімї наймача квартири та займані ним приміщення, яка додана ОСОБА_2 до матеріалів приватизаційної справи, убачається, що він проживав один за своїм місцем реєстрації (а.с. 78).

Судом становлено, що у паспорті ОСОБА_2 міститься запис про його дочку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та запис від 20.08.2002 року про розірвання шлюбу (а.с. 73-76), проте рішенням суду Мінського району Мінської області від 10.08.2009 року ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав відносно дочки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 77).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 40).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що з червня 2006 року по день смерті ОСОБА_2 та вона проживала однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет і стосовно один до одного мали обов`язки як чоловіка та дружина.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що на підтвердження факиту спільного проживання з ОСОБА_2 позивачем наданий акт від 10.09.2019 року, засвідчений майстром КП «ЖЕК-10» та підписаний начальником КП «ЖЕК-10». В акті зазначено, що ОСОБА_1 проживала разом із померлим ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_4 до моменту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та вела з ним спільне господарство (а.с. 8).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у зазначеному акті відсутня інформаціфя, з якого саме часу ОСОБА_1 проживала однією сім`єю із ОСОБА_2 , а отже цей акт не є безспірним та безсумнівним доказом у розумінні ст. ст.76-80 ЦПК України.

Дослідивши наявні у справі гарантійну картку від 29.12.2007 та гарантійний лист від 17.09.2013, товарні чеки від 27.12.2007 та від 16.12.2006 року на ім`я ОСОБА_2 , апеляційний суд визнає, що ці документи не достовірно, безспірно і безсумнівно не підтверджують факт придбання майна ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 за кошти їх спільного сімейного бюджету.

Досліджені апеляційним судом гарантійні талони від 12.02.2009 року, 08.10.2009 року та договір на виготовлення меблів від 15.06.2018 року достовірно і безсумнівно не підтверджують факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та не підтверджують придбання цих меблів за їх спільні сімейні кошти, оскільки у цих документах ОСОБА_1 значиться лише як замовник послуг та вказана адреса її проживання (а.с. 25-27). Отже, в апеляційному суді ОСОБА_1 не доведено, що джерелом коштів на придбання вказаних меблів були кошти спільного сумісного бюджету

Надані ОСОБА_1 фотокартки, датовані зі слів позивачки 2001, 2002, 2003, 2004, 2005, 2007, 2008, 2009, 2010, 2012 роками. Разом з тим, лише деякі з них за 2001, 2007 та 2012 роки мають посилання на дати їх технічного виготовлення. Отже, світлини з рукописним тестом їх виготовлення не є належними і допустими доказами, які б достовірно і, не викликаючи обгрунтованих сумнівів, підтвердили наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усталених сімейних відносин, притаманних подружжям. (а.с. 13-24).

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції, врахувавши норми матеріального права, дійшов правильного висновку, що вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу задоволенню не підлягають, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю, ведення спільного сімейного бюджету ОСОБА_1 не надано.

Докази, наведені позивачем, зокрема показання свідків, обґрунтовано визнані судом першої інстанції неналежними, оскільки вони у достатньому обсязі не підтверджують вказаних ознак, властивих для проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Аргументи апеляційної скарги позивача колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які, на її думку, підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також незгоди з висновками суду відносно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Також апеляційний суд критично відноситься до посилання ОСОБА_1 як на підставу для задоволення позовних вимог на декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, у якій зазначено позивачем місце фактичного проживання: АДРЕСА_4 , а ОСОБА_2 вказаний як довірена особа (а.с. 33). В той час як в декларації про вибір лікаря ОСОБА_2 вказував місце фактичного проживання: АДРЕСА_3 , а довірену особу - ОСОБА_1 (а.с. 34), враховуючи, що зазначені твердждення не є доказами у розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом також встановлено, що розрахунок субсидії по квартирі АДРЕСА_2 у період з 2016 року по дату смерті ОСОБА_2 проводився, виходячи з однієї особи ОСОБА_2 , який був зареєстрований у вказаному житловому приміщенні та якому нараховувалась плата за житлово-комунальні послуги, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у місті Чернігові ради № 11-08/1598 від 31.01.2020 року. (а.с. 93-121).

А згідно листа Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в місті Чернігові ради від 10.01.2020 року № 11-06/312 домогосподарство за адресою: АДРЕСА_4 , отримує житлову субсидію з травня 2016 року по даний час. Розрахунок житлової субсидії проводився виходячи з трьох осіб зареєстрованих у цьому житловому приміщенні (а.с.79).

Враховуючи викладене, апеляційний суд знаходить, що ОСОБА_1 отримувала субсидію з Державного бюджету України на себе, сина та матір в період з 2016 року, в той час як ОСОБА_2 отримував субсидію лише на себе у період з 2016 року по дату його смерті, що підтверджує відсутність їх спільного проживання, ведення спільного бюджету та спільного господарства та наявність спільних витрат.

На спростування зазначених обставин позивачем не надано належних і допустимих документальних доказів у суді першої інстанції і не представлено апеляційному суду.

Зважаючи на сукупність обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність вирішення спору по суті.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: