ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6413/20 Справа № 172/259/20 Суддя у 1-й інстанції - Битяк І. Г. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.,

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2020 року

по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про встановлення факту перебування на утриманні, -

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2020 року до Васильківського районного суду Дніпропетровської області надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про встановлення факту перебування на утриманні.

Рішенням Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про встановлення факту перебування на утриманні відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2020 року у справі №172/259/20 та постановити нове рішення, яким встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утриманні свого чоловіка ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відзивів на апеляційну ОСОБА_1 на рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 27.10.1979 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Згідно з довідкою Управління соціального захисту населення Васильківської районної державної адміністрації від 29.07.2019 року ОСОБА_1 взята на облік як внутрішньо переміщена особа, зареєстрованим місцем проживання якої є АДРЕСА_1 , а фактичним місцем проживання є АДРЕСА_2 .

За життя ОСОБА_2 отримував пенсію з січня 2004 року в сумі 675,19 грн., а також щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку в розмірі 486,63 грн.

Заробітна плата ОСОБА_1 на дату смерті чоловіка - 22.10.2004 році складала в середньому 297,52 грн. на місяць.

Згідно зі ст. 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38). При цьому дітям пенсії призначаються незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, також мають право на пенсію, якщо згодом втратили джерело засобів до існування.

Члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували яку-небудь пенсію, мають право перейти на нову пенсію (ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

Також, судом першої інстанції було встановлено, що на момент смерті ОСОБА_2 його дружина - ОСОБА_1 , не досягла пенсійного віку, перебувала в працездатному віці, офіційно працювала та отримувала заробітну плату, яка на час смерті ОСОБА_2 була не нижче розміру середньомісячної заробітної плати в країні.

Отже, постійним і основним джерелом існування для неї у вказаний період і до досягнення нею пенсійного віку була заробітна плата достатньо високого рівня, а той факт, що її чоловік мав значно більші доходи та вносив їх до сімейного бюджету не може свідчити про факт перебування на утриманні.

А тому, заявниця не перебувала на утриманні померлого, а після виходу на пенсію за віком отримує пенсію, розмір якої є значно вищим за мінімальний.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що вимоги ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні померлого чоловіка ОСОБА_2 є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи знаходяться документи, які підтверджують те, що заявниця отримувала від померлого чоловіка постійну матеріальну допомогу, яка була не одноразовою, а надавалась систематично, а тому суд першої інстанції при винесенні судового рішення формально зазначив, що заявниця на час смерті чоловіка отримувала достатні для проживання доходи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суперечать чинному законодавству та зводяться до власного судження апелянтом певної ситуації.

Тоді як, ст.ст. 37, 38 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що особа має право перейти на пенсію в разі втрати годувальника лише у разі якщо перебувала на утриманні лише на момент смерті годувальника, тобто була на повному утриманні або допомога від нього була для особи постійним і основним джерелом засобів існування, або й сама одержувала яку-небудь пенсію, що не забезпечує необхідного прожиткового мінімуму.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С. Городнича