ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 623/1244/19

провадження № 22-ц/818/2051/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хорошевського О.М.

суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря Пузікової Ю.С.

учасники справи:

позивач Фізична особа підприємець ОСОБА_1

відповідач Фізична особа підприємець ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_4 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 грудня 2019 року постановлене суддею Бєссоновою Т.Д.,

у цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить суд визнати недійсним договір (без номера) , укладений 16.05.2016 між фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та судові витрати покласти на відповідачів.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що у вересні 2018 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до нього про стягнення збитків за невиконання умов договору підряду, який було укладено між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 у квітні 2017 року. Ухвалою Господарського суду Харківської області від 03.10.2018 року позовну заяву ФОП ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/2462/18. З матеріалів справи № 922/2464/18 вбачається, що одним з доказів, на який ФОП ОСОБА_2 посилається, як на підставу своїх вимог до ФОП ОСОБА_1 про стягнення збитків є договір від 16 травня 2016 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивач звертає увагу, що відповідачі укладаючи оспорюваний договір не передбачали настання наслідків обумовлених оспорюваним правочином, а їх дії були направлені на фіктивне створення цивільних прав і обов`язків з метою пред`явлення вимог майнового характеру до позивача.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 грудня 2019 року відмовлено Фізичні особі підприємцю ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання договору недійсним. Судові витрати залишено за позивачем.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що постановляючи рішення суд не взяв до уваги, що відповідач ФОП ОСОБА_2 звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом про стягнення збитків за невиконання умов договору, де у справі одним із доказів є договір який наразі оскаржує позивач.

ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на момент укладення оспорюваного договору перебували у трудових правовідносинах. Таким чином відповідач 1 є податковим агентом відповідача 2 та зобов`язаний був протягом трьох днів з дня підписання актів приймання - передачі та виплати винагороди за оспорюваним договором утримати і сплатити податок на доходи фізичних осіб до Державного бюджету України за місцем своєї реєстрації. Однак таких виплат здійснено не було.

Також договір містить ряд змістовних суперечностей, оскільки складався поспіхом без очевидної мети.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав суду доказів того, яким чином спірний договір укладений між відповідачами у справі може вплинути на порушення його прав та інтересів, а так само не довів фіктивності оспарюваного договору.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 16 травня 2016 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір без номера відповідно до якого ОСОБА_3 зобов`язався надати ФОП ОСОБА_2 послуги та виконати комплекс робіт, які опосередковано стосуються комп`ютерного програмування. А ФОП ОСОБА_2 зобов`язався заплатити ОСОБА_3 винагороду у розмірі 30000,00 грн.

Матеріали справи містять копію рішення Господарського суду Харківської області від 25 квітня 2017 року у справі № 922/1104/17 згідно якого з ФОП ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 стягнуто 415462,00 грн. на повернення авансу та розірвано договір підряду з розроблення комплексного програмного продукту системи обліку господарської (торгової) діяльності на базі платформи « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».

Як на підставу позовних вимог, ФОП ОСОБА_1 посилався на те, що укладаючи оспорюванний договір відповідачі навіть не передбачали реальне настання наслідків обумовлених оспорюваних правочином, а їх дії були направлені на фіктивне створення цивільних прав і обов`язків з метою пред`явлення вимог майнового характеру до ФОП ОСОБА_1 у судовому порядку.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Матеріали справи свідчать про те, що за договором від 16 травня 2006 року між сторонами склалися правовідносини, в яких ФОП ОСОБА_5 є споживачем послуг які надає ОСОБА_3 що опосередковано стосуються компютерного програмування.

Будь-яких доказів на підтвердження порушення прав позивача цим договором не надано. Доводи щодо посилання на вказаний договір як доказі у іншій справі не є підставою для визнання його недійсним.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 25 квітня 2017 року стягнуто з ФОП ОСОБА_1 суму отриманого ним авансу у зв`язку з розірванням договору підряду від 01 червня 2016 року який ОСОБА_1 не був виконаний.

При цьому Господарський суд Харківської області виходи саме з невиконання ФОП ОСОБА_1 умов зазначеного договору, а не із укладенням ФОП ОСОБА_2 договору з іншими підрядниками.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктом 9 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.09.2011 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що згідно зі статтею 217 ЦК України, правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судова колегія звертає увагу, що доказів порушення прав оспрюваним договором суду не надано.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: І.В. Бурлака

В.Б. Яцина

Повне судове рішення виготовлено 03.09.2020 року.