Справа № 588/1843/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.02.2020 року м.Тростянець

Тростянецький районний суд Сумської області в складі: головуючого судді Линник О.С., з участю секретаря судових засідань Лободи Т.С., з участю представника позивача Сумцова Є.С. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу суду, за правилами спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 через свого представника адвоката Сумцова Є.С. звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивувала тим, що вона разом із чоловіком ОСОБА_4 у 2003 році усиновили ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловік ОСОБА_4 помер. Позивач проживає одна, є самотньою жінкою вже похилого віку, іншої людини, яка могла б підтримувати її матеріально вона не має.

В той же час, позивач потребує постійного амбулаторного лікування, оскільки їй лікарем було поставлено діагноз - первинний генералізований остеоартроз, який розвивається, а болі в суглобах є нестерпними.

За станом здоров`я з 2005 року позивач втратила працездатність і не може працювати, є особою передпенсійного віку. Стан здоров`я поступово погіршується, їй важко пересуватися.

У зв`язку із важким станом свого здоров`я та після втрати чоловіка позивач фактично лишилася без засобів для існування. Єдиним джерелом доходів є допомога по безробіттю, яка за три останні місяці цього року (липень, серпень та вересень) склала всього 1613,54 грн.

Коштів, отриманих у якості допомоги по безробіттю, не вистачає навіть на лікування, не говорячи про задоволення життєво необхідних потреб у харчуванні та засобах для існування. Інших джерел доходу позивач не має. Нерухомого та рухомого майна у власності також вона не має. Чоловіку за життя належав будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у якому проживає позивач. Спадщину після смерті чоловіка вона приймає.

Відносини із відповідачем у позивача не складаються, жодної допомоги та підтримки, як матеріальної, так і фізичною працею, він їй не надає. Позивачу важко задовольняти свої життєво необхідні потреби, тому вона потребує допомоги від свого сина. Всі її прохання про допомогу відповідачем ігноруються.

Відповідач працює у ФОП ОСОБА_5 , має стабільний заробіток та спроможний надавати допомогу своїй матері. Влітку 2019 року ОСОБА_3 перебував на заробітках у Польщі, при цьому обіцяв, що допоможе матері, однак жодної допомоги по цей час він їй не надає.

З часу усиновлення позивач ніколи не відмовлялася від виховання та утримання відповідача, піклувалася про його розвиток та здоров`я, адже він був єдиною дитиною в сім`ї.

За указаних обставин, посилаючись на ст.ст.46, 51 Конституції України, ст.ст.150, 182, 183, 202, 203, 205 Сімейного кодексу України, позивач просить стягнути із ОСОБА_3 на її користь аліменти у розмірі 1/4 частини із усіх видів заробітку відповідача щомісячно, починаючи стягнення із дати подання позову до суду.

У відповідності до ст.178 ЦПК України, відповідачем був поданий відзив на позов, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Свої заперечення відповідач обґрунтовував тим, що позивачка не має підстав для стягнення з нього аліментів, оскільки існують декілька фактів які вказують, що його матеріальний стан не кращий, а може й навіть гірший ніж у позивачки. Після смерті батька мати залишилась проживати у будинку, має город, домашнє господарство, має пай, інший пай продала, успадковує батьківські паї, живе на даний час одна. Отримала спадщину після смерті батька. Позивач не є особою похилого віку, не має групи інвалідності, не є пенсіонеркою, не є непрацездатною особою, отримує соціальне забезпечення від держави, стоїть на обліку в центрі зайнятості. Доказів того, окрім допомоги по безробіттю, позивач не має більше інших джерел для існування, не надала. Надана позивачем медична довідка не є доказом її непрацездатності. Дане захворювання не є тяжким і не призводить до непрацездатності. Жодних інших доказів ні позивач, ні представник суду не надали.

Крім того, відповідач указав, що у 2004 році, через рік після його усиновлення, позивач повезла його до Правдинського будинку інтернату із метою здати назад у заклад. Вона вважала, що взяла його під опіку, а не усиновила і тому він їй був не потрібен, а потрібні лише кошти, що держава виплачувала опікуну. В інтернаті позивачці пояснили, що дитина не іграшка, а їй загрожує кримінальна відповідальність, тому вона змушена була забрати його до себе. Даний факт можуть підтвердити сусіди і працівники інтернату.

Також позивачка не займалась його вихованням, навчанням, піклуванням, не відвідувала навчальний заклад, де він навчався. Він вважає, що позивач ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому не має права на отримання аліментів із цих підстав.

Відповідач вважає, що на сьогоднішній день він знаходиться у дуже важкому матеріальному та моральному становищі. Він намагаюсь облаштувати своє життя. У теперішній час перебуває у шлюбі, у його дружини є малолітня дитина та сама дружина є безробітною.

Крім того, за рішенням Білопільського районного суду Сумської області він 21.03.2017 він щомісячно сплачує аліменти на утримання своєї дитини 2012 р.н. від першого шлюбу в розмірі 1/4 частки від заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Твердження позивача, що стан його матеріального становища дає можливість йому сплачувати аліменти є невірними та не відповідають дійсності, на даний час він не працевлаштований, постійного заробітку не має. Намагався виїхати за кордон на заробітки, однак там йому не вдалося нічого заробити, а тому він був змушений повернутись додому через місяць, без грошей. Його невеликих та нерегулярних заробітків вистачає лише на їжу та предмети першої необхідності. Свого житла він немає, субсидію не отримує, допомогу в центрі зайнятості також не отримує.

Відповідач також зауважив, що позивачка користується безперешкодно будинком, майном, земельними ділянками та іншими речами, що залишились після смерті його батька, не дивлячись на те, що він також має право на це як спадкоємець. Жодним чином він у цьому позивачу не перешкоджав, грошових коштів за проживання та користування не вимагав.

При винесенні рішення відповідач просив урахувати рівень матеріального забезпечення, наявність інших осіб, що перебувають на утриманні, тобто фактори у своїй сукупності, які впливають як на розмір аліментів, так і взагалі на можливість їх стягнення (а.с.25-27).

У судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав із підстав указаних у ньому, просив його задовольнити. При цьому представник указав, що стан здоров`я його довірительки суттєво погіршився, їй важко пересуватися, є діагнози хвороби суглобів, щодо отримання групи інвалідності їй повідомили про необхідність зробити рентген. 5 років відповідач не надає допомогу матері, мотивуючи свою відмову тим, що у нього двоє дітей і він не може надавати кошти.

Належним чином повідомлений відповідач у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив.

Зважаючи на викладену відповідачем позицію у відзиві на позов, суд визнав за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, на підставі наявних доказів у справі.

Суд, заслухавши позицію представника позивача, пояснення свідків, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із таких мотивів.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_3 є сином позивача ОСОБА_2 , яка батьківських прав щодо сина позбавлена не була.

Відповідач у відзиві на позов підтвердив факт його усиновлення позивачкою, але також указав, що позивачка намагалася повернути його Правдинського будинку-інтернату, не займалась його вихованням, навчанням, піклуванням, не відвідувала навчальний заклад, де він навчався. Відповідач вважає, що позивач ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому не має права на отримання аліментів із цих підстав.

З довідки Кам`янського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Тростянецької міської ради за №4 від 08.11.2019 вбачається, що ОСОБА_2 з 2003 року займалася вихованням усиновленої дитини ОСОБА_3 , який навчався у Кам`янському закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів з 3 класу по 9 клас включно. У 2010 році був випущений зі школи із врученням свідоцтва про базову середню освіту. За період навчання ОСОБА_3 регулярно відвідував навчальні заняття. Був охайно одягнутий, завжди доглянутий. Мати постійно спілкувалася із педагогами, які навчали сина, цікавилася шкільним життям дитини, підтримувала контакт із класним керівником, відвідувала батьківські збори, брала участь у спільних виховних заходах та ремонтах класної кімнати. Миколи завжди був забезпечений шкільним приладдям, підручниками, учнівською та спортивною формами (а.с.44).

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що вона була свідком, коли ОСОБА_3 взяли на усиновлення, якому тоді було 10 років. Вона із позивачкою працювали у колгоспі доярками. Знає позивачку як гарну людину. Хлопець був чистенький, доглянутий. Матір відвідувала школу, ходила на батьківські збори. Коли був живий чоловік позивачки, вони тримали господарство, тримали корову, допомагали сину продуктами та і до цього часу вона допомагає, дає сину яйця, м`ясо. ОСОБА_2 має огород, вигодовує порося, тримає гусей, але їй важко, бо болить спина, треба до лікарні оформити інвалідність. Живе вона сама, син її не відвідує.

Свідок ОСОБА_8 показала, що вона є сестрою покійного чоловіка ОСОБА_2 . Позивачка усиновила ОСОБА_3 з 10 років. Спочатку у них були напружені стосунки, повертала сина у інтернат, а згодом забрала назад, оформила до школи. Матір купувала ОСОБА_3 одяг та взуття, у школу давала гроші, доглядала за ним, сподівалася на допомогу у старості. Хлопець ходив охайний. Бувало таке, коли ОСОБА_3 не допомагав по господарству, то жалівся, що голодний, його не годували. Батьки допомагали хлопцю у навчанні, мати ходила на шкільні збори, цікавилася навчанням сина. Після того, як ОСОБА_3 оженився та почав проживати у місті Тростянець він приїздив і допомагав батьками рідко, а потім зовсім перестав їздити. Після смерті її брата ОСОБА_4 , ОСОБА_3 забрав документи на будинок, який був придбаний на кошти її брата і належав покійному на праві власності.

Отже, викладені відповідачем у відзиві на позов обставини щодо ухилення від виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків відносно нього не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Доказів протилежного відповідачем надано не було.

Як на підставу заявленого позову ОСОБА_2 посилалася на те, що вона проживає одна, є самотньою жінкою вже похилого віку, потребує постійного амбулаторного лікування, з 2005 року втратила працездатність та немає можливості працювати .

Із наданих на підтвердження указаних обставин доказів установлено, що ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 у с.Кам`янка Тростянецького району Сумської області. Після смерті чоловіка ОСОБА_2 проживає одна у належному покійному чоловіку будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у якому зареєстрована. За станом здоров`я ОСОБА_2 має хворобу суглобів, потребує постійного амбулаторного лікування. З 05.07.2019 ОСОБА_2 зареєстрована у Тростянецькій районній філії Сумського обласного центру зайнятості як безробітна та за період з 05.07.2019 по 30.09.2019 отримала допомогу по безробіттю у сумі 1613,54 грн. (а.с.6-9,42,43,73).

Відповідно до вимог ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

За положенням ч.1 ст.202 СК України право на утримання (аліменти) мають батьки, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги.

За визначенням, наведеним у частині третій статті 75 СК України, непрацездатною вважається та особа, яка досягла пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання у дочки, сина на утримання батьків можуть бути призначені за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: мати, батько не були позбавлені батьківських прав та не ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків; непрацездатність матері, батька; потреба в матеріальній допомозі.

Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа.

Потреба матеріальної допомоги (нужденність) полягає у тому, що батьки не мають можливості забезпечити своє гідне існування у зв`язку із відсутністю пенсій (допомоги) чи їх низького розміру, а також у зв`язку із відсутністю у них інших джерел існування.

Сам факт непрацездатності батьків не є безумовною підставою для виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги.

На підставі наданих позивачем доказів у підтвердження заявлених нею позовних вимог, судом установлено, що позивач не є особою похилого віку, не має групи інвалідності, не є пенсіонеркою, не є непрацездатною особою, отримує соціальне забезпечення від держави, стоїть на обліку в центрі зайнятості. Доказів того, що окрім допомоги по безробіттю, позивач не має більше інших джерел для існування, не надала. Надані позивачем медичні документи не є доказами її непрацездатності, протипоказань на працю ці документи не містять, а отже, захворювання, яке має позивач, не є тяжким і не призводить до непрацездатності. Інших доказів ні позивачем, ні її представником не було представлено.

При вирішенні спору по суті, суд враховує також те, що ОСОБА_2 проживає сама у будинку, який належав її покійному чоловіку ОСОБА_4 , та який вона приймає як спадщину, має у власності дві земельні частки (паю) площею 0,2917 (сіножаті) та площею 2,4637 га, на останню із яких уклала договір емфітевзису строком на 50 років (а.с.41,68-69). Отже, позивач має можливість отримувати дохід у вигляді плати за договором емфітевзису та має можливість здавати у оренду та отримувати орендну плату за іншу земельну частку (пай).

Відповідно до вимог п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року, обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним.

При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина.

При цьому, факт непрацездатності не є безумовною підставою для виникнення у відповідача обов`язку надання матеріальної допомоги, оскільки позивач повинен довести необхідність отримання такої допомоги. Така необхідність визначається у кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Що стосується матеріального стану відповідача судом установлено, що ОСОБА_3 у даний час не працює, працював до 03.05.2019 у ФОП ОСОБА_5 та у період із січня 2019 року по травень 2019 року включно отримав заробітну плату у розмірі 8546,76 грн.. Починаючи із 02.03.2017 за рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 21.03.2017 відповідач сплачує аліменти на утриманні сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.28-30,32-33).

Згідно ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вичерпний перелік підстав, які звільняють від доказування, визначений ст.82 ЦПК України і до їх переліку не належать доводи, викладені позивачем у позові.

Ураховуючи викладене суд вважає, що позивачем не доведено обставини, на які вона посилалася у позові, як на підставу його обґрунтованості, та не знаходить підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10-13,259,264,265,279,354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Тростянецький районний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складений 14.02.2020.

Суддя О.С.Линник