Справа № 585/4799/19
Номер провадження 2/585/215/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2020 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді - Євтюшенкової В.І.,

з участю секретаря судового засідання - Ковган О.В.

розглянув у залі судових засідань у порядку загального позовного провадження, у відкритому судовому засіданні

справу № 585/4799/19, провадження № 2/585/215/20.

Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

Відповідач за первісним позовом, а позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

Предмет спору по первісному позову: поділ спільного сумісного майна подружжя.

Предмет спору по зустрічному позову: визнання майна особистою приватною власністю, поділ спільного сумісного майна подружжя.

Представник позивача за первісним позовом, а відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_3 , який діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Селезньовою Т. О., зареєстрованої в реєстрі за № 755.

Представник відповідача за первісним позовом, а позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_4 , який діє на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії ВМ № 1003586.

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

До суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя. В обґрунтування позову посилається на те, що 06.06.2015 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, від якого вони мають малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Роменського міськрайонного суду від 17.09.2019 року шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу. на підставі договору купівлі-продажу, вони придбали квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 124553,00 грн.

Крім того, у шлюбі нею та відповідачем у 2017 році придбано: кухонний гарнітур вартістю 17000 грн., холодильник INDESIT вартістю 10000 грн., газову плиту Bosh вартістю 10000 грн., витяжку Pyramida вартістю 2000 грн., мікрохвильову піч Samsung вартістю 3000 грн., пральну машинку-автомат LG вартість 10000 грн., пилосос Samsung вартістю 3000 грн., шафу-купе вартістю 5000 грн., стіл вартістю 700 грн., спальний гарнітур вартістю 10000 грн., стіл-тумбу вартістю 700 грн., мультиварку Moulinex вартістю 2000 грн., дошку прасувальну вартістю 1000 грн., косарку ротаційну Z-069 вартістю 21000 грн. на загальну суму 95400 грн.

Оскільки квартира є неподільною річчю, просить в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири, житловою площею 27,7 кв. м, загальною площею 44,3 кв. м, розташована на 4-му поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Виділити їй у власність: холодильник INDESIT вартістю 10000 грн., газову плиту Bosh вартістю 10000 грн., спальний гарнітур вартістю 10000 грн., пральну машинку-автомат LG вартість 10000 грн., стіл-тумбу вартістю 700 грн., шафу-купе вартістю 5000 грн., мультиварку Moulinex вартістю 2000 грн., на загальну суму 47700 грн.

Виділити ОСОБА_2 в натурі: кухонний гарнітур вартістю 17000 грн., витяжку Pyramida вартістю 2000 грн., мікрохвильову піч Samsung вартістю 3000 грн., стіл вартістю 700 грн., пилосос Samsung вартістю 3000 грн., дошку прасувальну вартістю 1000 грн., косарку ротаційну Z-069 вартістю 21000 грн., на загальну суму 47700 грн. (а.с. 2-5).

ОСОБА_2 подав відзив на позов, згідно якого позов визнав частково. Зокрема, ним не визнається вимога про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки після реєстрації шлюбу з 2015 року до грудня 2016 року він не працював, доходів не мав. Його дохід з часу працевлаштування і до часу придбання спірної квартири, після відрахування податків і зборів становив 8500 грн. щомісячно. Всього ним з грудня 2016 року по травень 2017 року було отримано 42500 грн. заробітної плати, яка витрачалася виключно на поточні потреби сім`ї. Позивач не працювала, перебувала у відпустці по догляду за їхнім сином ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Близько четвертої частини заробітної плати витрачалося ним на проживання та харчування за місцем роботи в м. Кременчук. Отже власних коштів на придбання житла вони не мали. Його мати ОСОБА_7 проживала в Італії з чоловіком, який мав суттєві доходи, і вирішила допомогти з придбанням житла. З цією метою вона здійснила 10 грошових переказів в Україну на його ім`я та ім`я його батька ОСОБА_8 на загальну суму 4300 Євро. На час придбання квартири 4300 Євро за офіційним курсом НБУ становило 126283,58 грн., що на 1730,587 грн. більше суми, за яку була придбана спірна квартира. Оскільки спірна квартира придбавалась за кошти його матері, до її повернення в Україну та надання нею згоди на вибір квартири, перераховані кошти не використовувалися. Лише після прибуття його матері в Україну та огляду нею квартири, був укладений та посвідчений договір купівлі-продажу спірної квартири. Крім того, косарка ротаційна Z-069 в дійсності була продана ним влітку 2018 року за 16000 грн., а за кошти, вилучені з її продажу, він з позивачкою відпочили на морі. Також він частково не погоджується з вартістю спірного рухомого майна, оскільки вартість кухонного гарнітуру становить 14000 грн. З урахуванням вказаного вважає, що дійна ринкова вартість спірного рухомого майна є такою: кухонний гарнітур - 14000 грн., холодильник INDESIT - 10000 грн., газова плита Bosh - 10000 грн., витяжка Pyramida - 2000 грн., мікрохвильова піч Samsung - 3000 грн., пральна машинка-автомат LG - 10000 грн., пилосос Samsung - 3000 грн., шафа-купе - 5000 грн., стіл - 700 грн., спальний гарнітур - 10000 грн., стіл-тумба - 700 грн., мультиварка Moulinex - 2000 грн., дошка прасувальна -1000 грн., на загальну суму 71400 грн. Позивач також не включила до складу спільного сумісного майна подружжя автомобіль марки ЗАЗ 110206, д/н НОМЕР_1 ,1998 року випуску, придбаний ними у шлюбі за кошти, подаровані на весілля. Право власності на вказаний автомобіль зареєстрований за позивачем. Таким чином вважає, що позивачу може бути виділено: автомобіль марки ЗАЗ 110206, д/н НОМЕР_1 , 1998 року випуску вартістю 27000 грн., холодильник INDESIT - 10000 грн., спальний гарнітур вартістю 10000 грн., мікрохвильову піч Samsung, вартістю 3000 грн. що на 800 грн. більше вартості Ѕ частки у спільній сумісній власності (а.с.36-40).

ОСОБА_1 подала відповідь на відзив, в якому зазначає, що викладені відповідачем у відзиві на позов від 03.02.2020 року доводи є безпідставними. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №199658053 від 10.02.2020 року, 10.08.2017 року приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Совою С.М. за №218120062, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 10.08.2017 року приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Совою С.М. за реєстровим №772, проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 48,8 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м. Таким чином перераховані ОСОБА_8 кошти пішли на придбання ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_2 , а не на придбання квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Підтвердженням викладеного є й те, що згідно пункту 4.6 Договору купівлі-продажу, посвідченого 18.05.2017 року приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Сова С.М. за реєстровим №429, купівля нерухомого майна, що є предметом цього договору, здійснюється за спільні кошти подружжя і цей договір укладається за письмовою згодою ОСОБА_1 - дружини покупця, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Сова С.М., зареєстрованої в реєстрі за №428. Крім того, косарка ротаційна Z-069 до листопада 2019 року стояла у дворі ОСОБА_9 в с. Калинівка Роменського району. Автомобіль ЗАЗ 110206, д/н НОМЕР_1 , з моменту його придбання і по даний час перебуває у повному володінні та використанні відповідача. Таким чином викладені відповідачем у відзиві доводи щодо продажу косарки є безпідставними і не відповідають фактичним обставинам справи (а.с.55-57).

Крім того, ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом про поділ майна подружжя, в якому просить: визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , його особистою приватною власністю; виділити ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на автомобіль марки ЗАЗ 110206, д/н НОМЕР_1 , 1998 року випуску, колір синій, компенсувавши йому вартість Ѕ його частини в розмірі 13500 грн. за рахунок іншого майна подружжя, про поділ якого заявлено первісний позов; стягнути з ОСОБА_1 на його користь судові витрати у понесених розмірах. В обґрунтування зустрічного позову посилається на те, що спірну квартиру було придбано за кошти його матері, тому вважає, що на неї не може поширюватися правовий режим спільного сумісного майна і відповідно до ч. 3 ст. 57 СК України вона повинна бути визнана його особистою власністю, як майно, набуте ним під час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Крім того, до складу майна, що підлягає поділу між ним і ОСОБА_1 , має бути включений автомобіль марки ЗАЗ 110206, д/н НОМЕР_1 , вартість якого він оцінює в 27000 грн. Тобто вартість Ѕ частини автомобіля становить 13500 грн. (а.с. 61-64).

ОСОБА_1 подала відзив на зустрічний позов, в якому зазначила, що викладені у зустрічній позовній заяві доводи не відповідають фактичним обставинам справи, а зустрічні позовні вимоги необґрунтовані, оскільки майно, набуте за час шлюбу, вважається спільним сумісним майном подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презумується, доки інший з подружжя не довів іншого. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від Об лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61- 2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс 18. Перераховані ОСОБА_8 кошти пішли на придбання ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_2 , а не на придбання квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином викладені позивачем за зустрічним позовом у позовній заяві доводи, що кошти на придбання квартири були перераховані його матір`ю не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам ст.ст.218, 368 Цивільного кодексу, ст.60 Сімейного кодексу України, ст.ст.78, 263 Цивільного процесуального кодексу України і є незаконними та необґрунтованими. Автомобіль ЗАЗ 110206, державний номер НОМЕР_1 , 1998 року випуску з моменту придбання і по даний час перебуває в повному володінні та використанні позивача за зустрічним позовом, його місцезнаходження, взагалі наявність та технічний стан, їй не відомо. Вважає, також слід ділити порівну, з урахуванням призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Таким чином позовні вимоги позивача за зустрічним позовом про виділення їй у власність автомобіля ЗАЗ 110206, державний номер НОМЕР_1 , 1998 року випуску, який з моменту придбання і по даний час перебуває в його повному володінні та використанні, суперечить правовим висновкам Верховного Суду, викладених в постанові від 18.12.2019 року у справі №635/2263/15-ц. Крім того, та обставина, що кошти на придбання квартири були перераховані його матір`ю, не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам ст.71 Сімейного кодексу України, ст.263 ЦПК України і є необґрунтованою. Тому просить відмовити в задоволенні зустрічного позову(а.с. 77-80).

У судовому засіданні позивач за первісним позовом, а відповідач за зустрічним позовом, ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Зустрічний позов не визнала. Суду пояснила, що спірна квартира куплена за їх з ОСОБА_2 спільні кошти, які вони збирали протягом спільного життя, а саме з коштів, які надавали її батьки, які працюють і ведуть особисте селянське господарство, та батьки чоловіка, а також заробляв відповідач. Ці кошти вони обмінювали на ЄВРО, коли їх не вистачило, знову добавляли батьки.

У нотаріуса в кабінеті була присутня вона, відповідач та його батьки. Перед тим як йти до нотаріуса вона з дому, з шафи взяла 18 тис. євро і передала їх чоловікові. Квартира коштувала точно не 4 тис. доларів, а значно більше. Хто саме віддавав гроші продавцю квартири, не знає. Дійсно, свекруха присилала гроші з Італії їм на проживання раз на місяць-два, невеликі суми, оскільки також допомагала своїй дочці.

Косарку купували за 21 тис. грн. для того, щоб чоловік обробляв на ній городи у людей і заробляв кошти. Зберігалась косарка у її (позивачки) діда до 2019 року, тобто ще рік після розлучення чоловік нею користувався. У 2019 році ОСОБА_2 приїхав з кумом і забрав косарку з дідового подвір`я, після чого продав і використав кошти на свої потреби. Твердження відповідача у заяві про те, що за кошти, вилучені від продажу вони, ще сім`єю, їздили відпочивати на море, не відповідають дійсності, оскільки на цей відпочинок були витрачені відпускні відповідача і кошти з її кредитної картки.

Щодо виділення їй автомобіля, категорично заперечує. Автомобіль придбали на третій день після весілля на подаровані на весілля кошти. Дійсно, автомобіль зареєстрований на неї, вона має водійське посвідчення, але жодного дня автомобілем не користувалась. Під час спільного життя чоловік завжди керував автомобілем, ремонтував його. Після того як вони роз`їхались, автомобіля не бачила близько двох років, тому не може визначитись у якому він стані і чи його вартість наразі така як зазначена у зустрічному позові. Автомобіль їй не потрібен і вона не має наміру ним користуватись.

Представник позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним позовом, ОСОБА_3 первісний позов підтримав, проти зустрічного заперечував. Суду пояснив, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, з тих підстав, що на неї витрачені спільні кошти подружжя. Сторони перебували у шлюбі з 2015 року, а квартира була придбана у 2017 році. Не заперечують, що на придбання квартири грошима допомагали також і батьки сторін. При цьому мати відповідача у цей час також придбала квартиру для себе, отже не могла повністю за свої кошти купити квартиру синові, крім того, грошові перекази, які вона надсилала синові на загальну суму 800 євро, що значно менше ніж вартість квартири. До того ж реально квартира у той час коштувала значно більше, ніж прописано у договорі. Договір укладався у присутності нотаріуса і недійсним не визнавався і не скасовувався.

Також пояснив, що автомобіль повинен бути виділений ОСОБА_2 , оскільки його довірителька жодного дня вказаним автомобілем не користувалась і на даний час автомобіль перебуває у повному користуванні відповідача. Крім того, вважає, що з відповідача на користь ОСОБА_1 повинна бути стягнута половина вартості косарки, оскільки відповідач не надав доказів щодо її відчуження.

Відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_2 підтримав зустрічний позов, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ньому. Первісний позов визнав частково, у подальшому погодившись повністю з вартістю рухомого майна, у тому числі кухонного гарнітура у розмірі 17000 грн. Щодо поділу квартири по АДРЕСА_1 , просив відмовити в задоволенні позову у цій частині. Свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Додатково пояснив, що спірна квартира була придбана повністю за кошти його матері, яка заробила їх працюючи в Італії. Мати надсилала грошові перекази з 2016 року по травень 2017 року. Також передавала через знайомих і надсилала кошти батькові для нього, проте доказів надати не може.

У той час він працював (з 26-28 листопада 2016 року) у Кременчуці на нафтопереробному заводі та отримував заробітну плату від 6000 грн. і вище. У 2017 році підняли до 7500-8000 грн. та виплачували премії. Дружина перебувала у декретній відпустці. Визнає, що у цей час позивачка не мала можливості працевлаштуватись і заробляти гроші на квартиру. Усі кошти, які заробляв він, витрачали на оплату комунальних послуг і на проживання. Також і ті, що держава платила на дитину. Крім того купували майно з 2017 по 2019 рік: кухню - у вересні 2017, до цього - холодильник і пральну машину. Кожного місяця щось купували на загальну суму 95400 грн. з урахуванням вартості автомобіля «Таврія», придбаного на весільні кошти.

Спірну квартиру перед купівлею оглядали вони з дружиною і його батьки. Розраховувалась з продавцями його мати. Фактично вона і придбала квартиру. Договір дарування на нього не оформила, бо треба було платити більший відсоток держмита ніж при договорі купівлі-продажу. Укладаючи такий договір він особисто розумів, що у випадку розлучення квартиру прийдеться поділити з дружиною, але сподівались, що шлюб буде вдалим.

Квартиру по АДРЕСА_3 , мати придбала для себе, за гроші, які привезла з Італії, чи декларувала їх на таможні, не знає.

З цих підстав заперечує щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на Ѕ частину спірної квартири і підтримує свій позов в частині визнання цієї квартири його особистою власністю.

Щодо виділення йому в порядку поділу майна косарки, то її продали у червні-липні 2018 році в період шлюбу, а кошти витратили на відпочинок сім`ї. Підтверджуючих ці обставини документів немає. На косарці він обробляв людям городи і заробляв гроші протягом 2016-2018 років, але їх не вистачало, тому вирішили косарку продати. Оскільки цього майна немає в наявності, а кошти витрачені на потреби сім`ї, проти задоволення первісного позову в цій частині заперечує.

Крім того пояснив, що підтримує свій позов в частині виділення ОСОБА_1 автомобіля «Таврія» та стягнення з неї половини суми його вартості, оскільки автомобіль купували для дружини, вона має водійське посвідчення. У нього є інший автомобіль. Зараз дружина ним не користується, до декретної відпустки їздила. Вказаний автомобіль зберігається у нього вдома. Інший автомобіль він придбав ще до одруження.

Представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним позовом, ОСОБА_4 пояснив, що первісний позов визнають частково, оскільки квартира придбана з коштів, які надсилала переказами мати ОСОБА_2 , так як сторони тоді самостійних доходів не мали. Кошти, подаровані на весілля витратили на проживання та на придбання речей домашнього вжитку. Вважає, що згода ОСОБА_1 на придбання квартири під час укладення договору купівлі-продажу не унеможливлює принципу спростування презумпції спільного майна. Отже вважає, що ОСОБА_2 доведено, що спірна квартира є його особистою власністю, тобто є підстави для задоволення зустрічного позову у цій частині та відмови у задоволенні первісного позову щодо вимог стосовно квартири.

По рухомому майну, окрім косарки не заперечують щодо поділу і вартості.

Квартиру особиста власність довірителя. Позивачці автомобіль - ЗАЗ 110206. Рухоме майно - не заперечуємо так як позивачка. Щодо виділення відповідачу косарки заперечує, оскільки вона була продана під час шлюбу, кошти використані на потреби сім`ї. тобто на даний час зазначеного нерухомого майна в наявності немає, сторони не узгодили його вартість, а призначити експертизу неможливо.

Також підтримав зустрічні позовні вимоги щодо автомобіля «Таврія» з тих підстав, що він набувався для позивачки. Експертизу щодо його вартості не призначали, бо ринкова вартість ОСОБА_1 не заперечувалась.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

13 січня 2020 року справу прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання.

27 лютого 2020 року судом винесено ухвалу про прийняття зустрічного позову до спільного розгляду в первісним позовом.

06 квітня 2020 року постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Інші процесуальні дії передбачені п.3 ч.3 ст. 265 ЦПК України судом не застосовувались.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 червня 2015 року, який рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 вересня 2019 року було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 29.10.2019 року (а.с.6).

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7).

Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 18 травня 2017 року ОСОБА_2 придбав квартиру, що розташована на четвертому поверсі п`ятиповерхового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Ціна договору 124553 грн. Вказаний договір купівлі продажу посвідчений приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Совою С. М., зареєстровано в реєстрі № 429 (а.с.9).

Згідно п. 4.6 Договору купівлі-продажу купівля нерухомого майна, що є предметом цього договору, здійснюється за спільні кошти подружжя і цей договір укладається за письмовою згодою ОСОБА_1 , дружини покупця, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Роменського міського нотаріального округу Совою С. М. 18 травня 2017 року, зареєстрованої в реєстрі № 428.

Правомірність вказаного договору сторонами не оспорювалась.

Технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_4 , виданий ОСОБА_2 (а.с.10-11).

ОСОБА_2 долучено до матеріалів справи заяви на отримання грошових переказів з Італії на загальна суму 2900 Євро. Відправник - ОСОБА_10 . Одержувач ОСОБА_8 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 04 березня 1996 року, мета переказу - допомога родичів (а.с.44-49, 52 ).

Згідно заяв на отримання переказу від ОСОБА_10 як допомогу родичів ОСОБА_2 отримав 900 Євро (а.с. 50, 51), що явно не достатньо для придбання житла.

Із звіту Пенсійного фонду України форми ОК-5 вбачається, що ОСОБА_2 отримував дохід (сума заробітку для нарахування пенсії) у 2010 році - 4469,59 грн., в 2011 році - 9568,00 грн., в 2016 році - 10555,57 грн., в 2017 році - 142867,00 грн., у 2018 році - 198630,77 грн., у 2019 році - 52353,84 грн. (а.с.41-42). Суд приймає цей доказ до уваги, але вважає, що документ не може бути достатнім підтвердженням того, що кошти, отримані ОСОБА_2 не витрачались на придбання квартири, у тому числі, або були єдиним доходом, оскільки сам відповідач пояснював, що заробляв також по найму.

Щодо вартості рухомого майна: холодильника INDESIT вартістю 10000 грн., газової плити Bosh вартістю 10000 грн., спального гарнітура вартістю 10000 грн., пральної машинки-автомат LG вартістю 10000 грн., пилососа Samsung вартістю 3000 грн., столу-тумби вартістю 700 грн., шафи-купе вартістю 5000 грн., мультиварки Moulinex вартістю 2000 грн., кухонного гарнітура вартістю 17000 грн., витяжки Pyramida вартістю 2000 грн., мікрохвильової печі Samsung вартістю 3000 грн., столу вартістю 700 грн., дошки прасувальної сторони дійшли згоди, отже зазначена обставина не потребує доказування.

В Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно….зазначено, що квартира АДРЕСА_5 , загальною площею 48,8 кв.м 10.08.2017 року зареєстрована за ОСОБА_7 (а.с. 58). Тобто названа житлова площа придбана матір`ю відповідача по первісному позову через 5 місяців після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири сторонами.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що перебувала на заробітках в Італії і з грудня 2016 року по кінець травня 2017 року пересилала кошти на придбання квартири для свого сина ОСОБА_2 перекази здійснювала на ім`я колишнього чоловіка та сина. Гроші пересилала, бо не знала чи зможе приїхати в Україну, щоб їх привезти, так як її нинішньому чоловікові італійцю необхідно було робити візу, хоча італійці можуть проживати в Україні до трьох місяців без довідки, але вони з чоловіком мали намір приїхати і проживати більш тривалий термін.

А коли повернулась в Україну, вони гроші їй повернули і вона купила за них квартиру для сина по АДРЕСА_1 . Попередньо син і невістка придивились це помешкання, а приїхавши з Італії пішли оглядати цю квартиру: вона, колишній чоловік, син і невістка. Квартиру показувала довірена особа власника. Квартира сподобалась і вирішили її придбати. У призначений день прийшли до нотаріуса, прізвище якого не пам`ятає і уклали договір купівлі-продажу вказаної квартири. Вона особисто оплачувала послуги нотаріуса, оскільки її теперішній чоловік заможній і «може собі це дозволити».

Квартиру не оформила на себе, бо сподівалась, що діти будуть жити, хоча розуміла, що у випадку розірвання шлюбу квартира буде ділитись між ними. Також визнає, що перебуваючи у декретній відпустці колишня невістка не мала можливості заробляти на квартиру.

Після підписання договору у нотаріуса діти поїхали у своїх справах, а вона у присутності ОСОБА_8 у машині передавала кошти представнику власника ОСОБА_11 у сумі 4000 Євро.

Потім з 05 травня 2017 року по червень 2017 року знову виїхала в Італію, а у серпні 2017 року купила другу квартиру. Коштами на її придбання допоміг її нинішній чоловік. На придбання квартири по АДРЕСА_3 , гроші перевозили з чоловіком без декларування, оскільки суму до 10000 у іноземній валюті можна не декларувати.

Додатково пояснила, що має також дочку, якій також переказувала грошові кошти. При цьому придбала також для сина з невісткою кухонний гарнітур і витяжку у вересні 2017 року, хоча квитанцій не має.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що продавала квартиру по довіреності свого друга, який виїхав на постійне місце проживання за кордон. Оголошення було розміщено на ОЛХ - ціна спочатку була більша за фактично отриману при продажу. Яка точно не пам`ятає, оскільки оголошення давав сам довіритель. У договорі була зазначена ціна 120 тис. Продавалась квартира близько 2 х місяців. Усі дії з продажу квартири відбувались за участі ОСОБА_8 , який неодноразово оглядав квартиру особисто і з молодим подружжям, потім приходила ОСОБА_13 і мама ОСОБА_14 . Усі переговори вела з ОСОБА_15 , у т.ч. узгоджували день продажу. ОСОБА_8 просив, щоб оплату провели у Євро тому, що дружина працювала в Італії і висилає гроші в Євро. Я узгодила це з довірителем і вирішили розраховуватись у Євро по курсу до Долара на день розрахунку.

Розраховувались у машині ОСОБА_8 , де ОСОБА_13 передала їй гроші у сумі 4000 Євро: 1 тис. купюрами по 100 Євро і 3 тис. - по 50.

До нотаріуса ОСОБА_16 заходили усі разом: вона, ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та діти. Ключі вона ( ОСОБА_12 ) передала ОСОБА_17 , бо вона платила гроші. Остання поклала ключі на стіл і сказала : «Це вам».

Для себе я зрозуміла, що купувалась квартира для молодого подружжя за гроші, які заробили за кордоном. Була добра атмосфера, квартиру подарували дітям.

У нотаріуса діти договір підписували.

Також пояснила, що особисто читала і підписувала договір купівлі-продажу квартири, ціна її влаштовувала. Представляла інтереси довірителя, щоб його «не обідили». З приводу того, що ціна по договору значно менша, ніж була в оголошенні вважає, що її позивач придбав цю квартиру, зробив у ній ремонт, а потім поїхав на ПМЖ за кордон, отже квартира його більше не цікавила, тому так дешево і продали. Підтвердила, що покупці і довіритель не були ні родичами, ні знайомими.

З наведених пояснень свідків суд вважає встановленою обставину придбання сторонами квартири по АДРЕСА_1 , під час шлюбу. При цьому суд вважає показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_12 недостатніми для встановлення тієї обставини, що на придбання квартири були витрачені особисті кошти ОСОБА_2 , виходячи з наступного. Показання свідків щодо передачі коштів є суперечливими, оскільки не співпадають у часі. Так ОСОБА_7 , пояснила, що кошти передавались довіреній особі продавця після укладення договору купівлі-продажу квартири, коли діти вже пішли у справах. Натомість ОСОБА_12 пояснила, що після того як сплатили гроші, у нотаріуса був підписаний договір і ОСОБА_7 передала ключі дітям. Крім того, нелогічними є пояснення свідка ОСОБА_12 щодо вартості квартири, яка запам`ятала ціну продажу і навіть номінал купюр, якими розраховувались за квартиру, при цьому не змогла пригадати стартову ціну квартири, хоча довірена особа, який довірено саме продаж майна, повинна була б знати та слідкувати за зміною ціни. При цьому зазначений свідок погодилась, що квартиру продали за значно меншу ціну, хоча продавалась вона недовго, покупці не були ні родичами, ні знайомими продавця, що могло б обумовити значну поступку, а сам власник квартири виїхав на ПМЖ за кордон, де йому потрібно було облаштовувати нове життя, на що потрібні були гроші.

Свідок позивача ОСОБА_18 суду пояснив, що позивачці доводиться дідом. Косарку купував ОСОБА_14 батько для ОСОБА_19 , який косив на ній людям люцерну. Стояла косарка у нього ( ОСОБА_18 ) у дворі. Потім молоді посварились. У кінці жовтня 2019 року, після Покрови , ОСОБА_21 приїхав зі своїм кумом уночі і забрав косарку, плуг та інше приладдя до косарки. Сказав, що покосить ще кумові кукурудзу, документи також на косарку забрав. Більше косарки він не бачив. Діти на той час вже разом не проживали.

З досліджених судом доказів та встановлених на їх підставі обставин вбачається, що між сторонами склалися правовідносини, щодо поділу спільного майна подружжя, які регулюються Сімейним кодексом України та Цивільним кодексом України.

Норми права, застосовані судом:

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України).

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Згідно ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України обумовлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 СК (2947-14) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК (435-15), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

У пункті до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ та визнання правочинів недійсними» зазначено, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Відповідно до п.30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

Домовленості про добровільний поділ нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між сторонами не досягнуто.

Мотиви суду.

Проаналізувавши обставини справи, оцінивши надані докази всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо, кожен окремо та у сукупності, суд дійшов висновку про те, що первісний та зустрічний позови підлягають задоволенню частково.

По первісному позову позовні вимоги слід задовольнити наступним чином. У порядку поділу спільного майна подружжя слід виділити ОСОБА_1 в натурі та визнати за нею право власності на: холодильник INDESIT вартістю 10000 грн., газову плиту Bosh вартістю 10000 грн., спальний гарнітур вартістю 10000 грн., пральну машинку-автомат LG вартістю 10000 грн., пилосос Samsung вартістю 3000 грн., стіл-тумбу вартістю 700 грн., шафу-купе вартістю 5000 грн., мультиварку Moulinex вартістю 2000 грн. - на загальну суму 50 700 грн.

ОСОБА_2 слід виділити в натурі та визнати за ним право власності на: кухонний гарнітур вартістю 17000 грн., витяжку Pyramida вартістю 2000 грн., мікрохвильову піч Samsung вартістю 3000 грн., стіл вартістю 700 грн., дошку прасувальну вартістю 1000 грн., на загальну суму 23 700 грн.

Наявність вищевказаного майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не заперечується сторонами також сторони у судовому засіданні визнали вартість переліченого майна.

Також у порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на квартиру, житловою площею 27,7 кв. м, загальною площею 44,3 кв. м, розташовану на 4-му поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , по Ѕ частині за кожним.

При цьому суд виходить з того, що спірна квартира була набута за час шлюбу, а отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем по первісному позову не надано достатньо доказів, які б вказували на те, що квартира придбана за його особисті кошти, чи була йому особисто подаровано. Судом прийнято до уваги мету придбання майна - а саме те, що квартира купувалась для молодого подружжя, про що пояснила свідок ОСОБА_7 , яка підтвердила, що розуміла, що квартира буде спільною власністю подружжя і сподівалась, що діти будуть жити, хоча фактично мала можливість оформити договір дарування на сина. При цьому суд відхиляє пояснення відповідача про те, що оформили на нього, щоб зекономити витрати, оскільки такі пояснення не відповідають дійсності. Вони спростовуються поясненнями самої ОСОБА_7 , яка пояснила, що оплачувала послуги нотаріуса, бо могла собі це дозволити, а також не відповідають законодавству, оскільки державне мито по договору дарування нерухомого майна близькому родичу значно менше, ніж по договору купівлі-продажу майна. Також і свідок ОСОБА_12 пояснила, що з поведінки учасників правочину зрозуміла, що квартира купувалась саме для молодого подружжя. Договір купівлі-продажу квартири не оспорювався.

Договір купівлі-продажу квартири укладений зі згоди дружини ОСОБА_1 , що є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю подружжя і відповідає позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 зазначено, що при відмові у задоволенні позову про поділ квартири, суди зробили висновок, що спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки була придбана за кошти, отримані від продажу попередньої квартири, належної відповідачу на праві власності ще до реєстрації шлюбу з позивачем суди попередніх інстанцій зробили передчасний висновок, оскільки аналіз змісту договору купівлі-продажу квартири свідчить, що він укладений відповідачем за згодою дружини (Постанова від 07.11.2018 у справі № 405/2391/15-ц).

Крім того, судом враховано інтереси неповнолітнього сина сторін, який залишився проживати з матір`ю і внаслідок такого поділу майна буде забезпечений житлом.

У судовому засіданні встановлено, що будь-якої домовленості між сторонами не існує, як не існує шлюбного контракту або договору, а тому, суд вважає, що визначений позивачем спосіб поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності не порушує принципу рівності часток дружини та чоловіка.

Суд не може взяти до уваги посилання відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 про те, що вказана квартира була придбана за кошти його матері, оскільки вони не є тотожними поняттю особисті кошти одного з подружжя. Також ОСОБА_2 не довів, що на придбання квартири були витрачені саме ті кошти, які він отримав переказом від матері, і, навіть за такої умови, їх сума є недостатньою. Покази свідків не можуть бути достатнім доказом, оскільки не підтверджуються іншими матеріалами справи, а свідок ОСОБА_7 , є матір`ю відповідача, отже є заінтересованим свідком.

З цієї підстави у задоволенні зустрічного позову в частині визнання спірної квартири особистою приватною власністю ОСОБА_2 слід відмовити.

У первісному позові ОСОБА_1 також ставить вимогу про поділ косарки ротаційної - Z-069, вартістю 21000 грн., посилаючись на те, що вказана косарка також була придбана у період шлюбу.

При цьому до матеріалів справи не надано жодних доказів на підтвердження джерела, часу придбання вказаного майна та його ідентифікуючих ознак. Суд не може здійснити поділ вищевказаного, майна, оскільки не встановлено його наявності у однієї із сторін на час припинення спільного ведення господарства сторонами. Доказів, які б стверджували про наявність вищевказаного майна у відповідача на час розгляду справи позивачкою також не надано, а пояснення свідка ОСОБА_18 є неточними і недостатніми для безсумнівного встановлення обставин відчуження майна та суми грошових коштів, отриманих від цього правочину.

Отже у цій частині первісного позову слід відмовити.

Розподіл судових витрат по первісному позову:

Відповідно до частин 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ОСОБА_1 при поданні первісного позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 1099 грн. 80 коп. (а.с.1). При цьому заявлено позовні вимоги щодо майна на суму 109976,50 грн. ураховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, а саме, їй виділено майно на суму, яка відповідає 81% заявленої ціни позову, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути (1099,8 х 21%) 890,84 грн. судового збору.

По зустрічному позову позовні вимоги слід задовольнити наступним чином.

З мотивів, наведених вище, в частині визнання квартири житловою площею 27,7 кв. м, загальною площею 44,3 кв. м, розташовану на 4-му поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 , відмовити

Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що в період шлюбу сторонами також було придбано автомобіль марки ЗАЗ 110206, д/н НОМЕР_1 , 1998 року випуску, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що визнали сторони. Ними також не заперечується та обставина, що вказаний автомобіль перебуває у користуванні відповідача за первісним позовом - ОСОБА_2 ураховуючи, що позивач ОСОБА_1 не погоджується на виділення їй зазначеного рухомого майна, не визнає заявлену у позові вартість автомобіля та ним не користується і не має такого наміру, з урахуванням вартості виділеного їй по первісному позову майна, суд вважає необхідним залишити автомобіль «Таврія» у користуванні ОСОБА_2 при цьому пояснення останнього про те, що на час придбання зазначеного транспортного засобу у нього був інший автомобіль не спростовує висновків суду, оскільки, з пояснень ОСОБА_1 , які не були спростовані відповідачем, інший автомобіль зареєстрований на ОСОБА_8 , який ним фактично користується з того часу як подружжя придбало своє авто. Таким чином, суд вважає доцільним виділити ОСОБА_2 в натурі та визнати за ним право власності на вказаний автомобіль.

Отже в частині виділення автомобіля ЗАЗ 110206, д/н НОМЕР_1 , 1998 року випуску, ОСОБА_1 та стягнення з неї на користь позивача по зустрічному позову половини його вартості слід відмовити.

Розподіл судових витрат по первісному позову:

ОСОБА_2 при поданні зустрічного позову до суду сплачено 1380 грн. 53 грн. судового збору (а.с.60). Заявлені зустрічні позовні вимоги задоволені на ј, отже з ОСОБА_1 на його користь слід стягнути (1380,53 грн. : 4) 345,13 грн.

Також, ОСОБА_2 сплачено адвокату 10000 грн. (3000 грн. та 7000 грн.), що підтверджується квитанціями від 21.02.2020 року та 27.01.2020 року (а.с.67, 68).

З розрахунку розміру витрат на правничу допомогу у п. 3 вбачається, що в суму оплати правових послуг враховано також 2 години на складання інших процесуальних документів (окрім передбачених п.п. 1,2), яких у справі немає, тобто (840,8 грн. х 2 год. = 1681,60 грн., які необхідно відрахувати із загальної суми витрат на правову допомогу.

Крім того, на участь у судових засіданнях передбачено витратити 3 год. робочого часу, але фактично на участь у судових засіданнях було витрачено 47 хв., що підтверджується протоколами судових засідань, які і підлягають оплаті ( 840,80 грн. : 60 хв. + 14,01 грн. за хвилину) х 47 хвилин = 658,47 грн. Таким чином 2 год. 13 хв. робочого часу зайво обраховані (2 год. х 840,80 грн.) + (13 хв. Х 14,01 грн.) = 1863,73 грн., і підлягають виключенню із загальної суми

Ураховуючи, що зустрічні позовні вимоги задоволені на чверть, витрати на правову допомогу слід стягнути у наступному розмірі: (10 000 - (1681,40+(2522,40-658,47) : 4 = 1613,66 грн., які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Також судом застосовані норми процесуального права, які регулюють порядок ухвалення рішення: ст. ст. 12, 13, 76-81, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України.

Суд вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_1 в натурі та визнати за нею право власності на: холодильник INDESIT вартістю 10000 грн., газову плиту Bosh вартістю 10000 грн., спальний гарнітур вартістю 10000 грн., пральну машинку-автомат LG вартістю 10000 грн., пилосос Samsung вартістю 3000 грн., стіл-тумбу вартістю 700 грн., шафу-купе вартістю 5000 грн., мультиварку Moulinex вартістю 2000 грн. - на загальну суму 50 700 грн.

Виділити ОСОБА_2 в натурі та визнати за ним право власності на: кухонний гарнітур вартістю 17000 грн., витяжку Pyramida вартістю 2000 грн., мікрохвильову піч Samsung вартістю 3000 грн., стіл вартістю 700 грн., дошку прасувальну вартістю 1000 грн., на загальну суму 23 700 грн.

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири, житловою площею 27,7 кв. м, загальною площею 44,3 кв. м, розташованої на 4-му поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири, житловою площею 27,7 кв. м, загальною площею 44,3 кв. м, розташованої на 4-му поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 890 грн. (вісімсот дев`яносто грн.) 84 коп. судового збору.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя:

виділити ОСОБА_2 в натурі та визнати за ним право власності на автомобіль марки ЗАЗ 110206, д/н НОМЕР_1 , 1998 року випуску вартістю 27000 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 345 грн. 13 коп. судового збору та 1613 грн. 65 коп. витрат на правничу допомогу, загалом - 1958 грн. (одну тисячу дев`ятсот п`ятдесят вісім грн.) 78 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складання повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Роменський міськрайонний суд.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua

Позивач за первісним позовом, а відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 , місце проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 .

Представник позивача за первісним позовом, а відповідача за зустрічним позовом: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_8 , паспорт НОМЕР_5 .

Відповідач за первісним позовом, а позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Представник відповідача за первісним позовом, а позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 , місцезнаходження: 42000, Україна, Сумська область, вул. Соборна 13.

Повне судове рішення складено 05 жовтня 2020 року.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ В. І. Євтюшенкова