Номер провадження: 22-з/813/272/20
Номер справи місцевого суду: 503/213/19
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

02.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до Кодимської міської ради Одеської області та ОСОБА_2 про визнання ордера на жиле приміщення недійсним, виселення та вселення в житло,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 20 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.

Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 23 серпня 2019 року визначено наступний склад колегії суддів: Гірняк Л.А., Сегеда С.М., Цюра Т.В. (а.с. 113).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 серпня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 20 червня 2019 року (а.с. 114).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року призначено справу до розгляду (а.с. 130).

17 серпня 2020 року до Одеського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову, яка вмотивована тим, що суть зазначено спору полягає у порушення права заявника на житло. Отримання ОСОБА_2 ордеру на житло, набуття права власності на нього та, як слідство, беззаперечна можливість розпорядитись ним на свій розсуд може істотно ускладнити чи взагалі унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав ОСОБА_1 як позивача, за захистом яких вона звернулась до суду. Більш того, наміри здійснити удаване підтверджується певними діями, а саме оголошенням в соціальній мережі Facebook у групі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від імені « ОСОБА_3 » та « ОСОБА_4 » датовані 13.01.2020р. та 21.07.2020р. відповідно, за змістом яких намір на відчуження житла, про яке йдеться, є більш ніж очевидним.

Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 28 серпня 2020 року визначено наступним склад суду для розгляду вищевказаної заяви: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Дослідивши матеріали справи, розглянувши подану заяву про забезпечення позову, колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову з огляду на наступне.

Згідно з ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається:

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовними вимогами про визнання ордера на жиле приміщення недійсним, виселення та вселення в житло.

Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 05 вересня 2008 року у справі №2-52/08 позов Кодимської міської ради Одеської області до ОСОБА_1 про визнання ордера на службове приміщення недійсним та виселення із житла задоволено. Визнано ордер №54, виданий 02.102007р. про надання ОСОБА_1 службової квартири АДРЕСА_1 недійсним та виселено ОСОБА_1 із згаданої квартири з наданням іншого жилого приміщення.

Вказане рішення набрало законної сили, ніким не оскаржувалось.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до вимог постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» зазначено, що право на суд є одним з аспектів доступу до правосуддя, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 149 ч. 2 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову так і на будь-якій стадії розгляду справи якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яким він звернувся або має намір звернутися.

Позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу, забороною вчиняти певні дії,забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі,або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання та інше.

Види забезпечення позову повинні бути співвідносними із заявленими позивачем вимогами.

Таким чином, метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення прав та охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи - позивача. Вжиття заходів до забезпечення позову сприяє запобіганню порушення прав позивача на час вирішення спору в суді, а в разі задоволення позову забезпечує можливість відновлення його порушених прав. Натомість невжиття зазначених заходів забезпечення позову утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яким він звернувся або має намір звернутися.

При цьому, заходи про забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позовними вимогами. Співрозмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків забезпечення позову.

Апеляційний суд вважає, що заходи забезпечення позову, які заявлені ОСОБА_1 , не є співмірними із позовними вимогами та обставинами, які викладені у заяві про забезпечення позову, оскільки навіть у разі задоволення позову у цій справі жодним чином не ускладнять чи зроблять неможливим виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, оскільки ОСОБА_1 втратила право на користування вказаним житлом на підставі рішення Кодимського районного суду Одеської області від 05 вересня 2008 року.

Крім того колегія суддів звертає увагу, що докази на підтвердження наявності підстав для забезпечення позову (скріншоти з соціальної мережі Facebook) не є належними та допустимими доказами, оскільки не містять жодної ідентифікуючої інформації щодо об`єкта нерухомості.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 153 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до Кодимської міської ради Одеської області та ОСОБА_2 про визнання ордера на жиле приміщення недійсним, виселення та вселення в житло відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з складення повного судового рішення.

Судді Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк