КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження №22-ц/824/9575/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах головуючого Сержанюка А.С., суддів Гуля В.В., Суханової Є.М., із участю секретаря Потоцької О.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 22 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Державної прикордонної служби України, в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, про заборону використання власного зображення і відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

18 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся

до суду з вказаним позовом, в якому просив заборонити Державній прикордонній службі України,в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, а також її структурному підрозділу військовій частині НОМЕР_1 ,використовувати зображення ОСОБА_1

на рекламному банері, розташованому на території військової частини НОМЕР_1 ,

та в цілому, а також стягнути з Державної прикордонної служби України,

в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, за рахунок бюджетних асигнувань на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він проходив службу за контрактом в лавах Державної прикордонної служби України

з 01 серпня 2012 року по 31 липня 2018 року, що підтверджується відповідним контрактом.
Вказує, що приблизно у вересні 2019 року він дізнався, що його фотозображення незаконно, без його згоди, використовується Державною прикордонною службою України, зокрема її структурними підрозділами військовою частиною НОМЕР_1 .
Зазначені відомості підтверджуються фотознімком, який розміщений на великому банері рекламного плакату на території зазначеної військової частини та відповідним відео, яке розміщено на офіційному каналі електронного сервісу зберігання відео «youtube.com» - «Західний кордон» Державної прикордонної служби України.

При цьому, позивач зазначає, що він не надавав згоди на використання свого зображення на даному фотознімку, цей фотознімок є обробленим

і не відповідає дійсності.

ОСОБА_1 стверджує, що на знімку він зображений на фоні м. Києва, а саме: Дзвіниці Софійського собору на Софійській площі.

Таке зображення подій не відповідає дійсності, адже він жодного разу не стояв в строю на Софійській площі.

Таким чином, на думку позивача, Державною прикордонною службою України, зокрема її структурними підрозділами військовою частиною НОМЕР_1 , незаконно та без його відповідної згоди використовується зображення

на рекламному банері, що порушує його права про персональні права.

При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що у зв`язку із неправомірними діями відповідачів йому завдана моральна шкода, яка виражається

у приниженні честі, гідності та ділової репутації; у зневірі до органів державної влади, перепонах займатися іншими видами діяльності та почати нове життя після звільнення з лав Державної прикордонної служби України,

у порушенні цивільних прав ( особистого немайнового права фізичної особи на зображення, право особи на таємницю зовнішнього вигляду, право особи знати про джерела збирання, місцезнаходження своїх персональних даних, мету їх обробки, місцезнаходження або місце проживання ( перебування ) володільця чи розпорядника персональних даних або дати відповідне доручення щодо отримання цієї інформації уповноваженим ним особам, крім випадків встановлених законом ), право особи на захист своїх персональних даних від незаконної обробки тощо.

У нього часто проявляються емоційні спалахи, виникає дратливість, збудливість, а тому внаслідок цього страждає не лише позивач, але близькі та знайомі йому люди.

Виходячи з усього вищенаведеного, позивач зазначає, що його зображення на фотографії, що використана Державною прикордонною службою України, зокрема її структурним підрозділом військовою частиною НОМЕР_1 , є персональними даними позивача.

Таким чином відповідач порушив норми Конституції України щодо збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, ЦК України, зокрема ст. ст. 302, 307-308, норми Законів України «Про інформацію», «Про захист персональних даних», «Про доступ до публічної інформації».
Крім цього позивач зазначає про порушення його особистого немайнового права в силу ч. 1 ст. 308 ЦК України.

Таким чином, позивач вважає за необхідне припинити використання даного зображення та відшкодувати моральну шкоду, завдану йому неправомірними діями Державної прикордонної служби України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня

2020 року у задоволення позову відмовлено.

На його обгрунтування суд першої інстанції зазначив, що зважаючи

на відсутність будь-яких фактичних даних стосовного того, що саме позивач

є особою, яка зображена на банері, що розташований на території військової частини НОМЕР_1 , і що саме його права порушені, які підлягають судовому захисту, тому правові підстави для задоволення позовних вимог в частині заборони відповідачам використовувати зображення ОСОБА_1

на рекламному банері, розташованому на території військової частини НОМЕР_1

та в цілому задоволенню не підлягають.

Окрім цього, вказав, що в даному випадку необхідною умовою для стягнення моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди,

її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем належних та допустимих доказів щодо обставин, викладених в позовній заяві стосовно заподіяння позивачу моральної шкоди, її розміру, суду не надано, факт завдання йому моральної шкоди, з врахуванням недоведеності порушеного права саме позивачу, перед судом не доведено.
Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів наявності порушеного відповідачем права позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами,

що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин

суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ,

суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого суду

та вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи,

ОСОБА_1 проходив службу за контрактом в лавах Державної прикордонної служби України з 01 серпня 2012 року

по 31 липня 2018 року, що підтверджується відповідним контрактом

( а.с. 10-11 т. 1 ).

Положення ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» містять визначення, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України ( за винятком випадків, визначених законом ), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній

із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Час проходження військової служби зараховується громадянам України

до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України

у добровільному порядку ( за контрактом ) або за призовом.

Відповідно до змісту ст. 11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу ( персональні дані ) відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту

та захисту прав людини.

До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, уповноваженою

на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, посадових

або службових повноважень.

Вимоги ст. 307 ЦК України регулюють захист інтересів фізичної особи при проведенні фото-, кіно-, теле- та відеозйомок.

Зокрема, частина 1 вказаної норми передбачає, що фізична особа може бути знята на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку лише за її згодою. Згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах

та інших заходах публічного характеру.

Натомість, вимоги ч. 2 вказаної статті передбачають, що фізична особа, яка погодилася на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку, може вимагати припинення їх публічного показу в тій частині, яка стосується

її особистого життя. Витрати, пов`язані з демонтажем виставки чи запису, відшкодовуються цією фізичною особою.

Положення ч. 1 та ч. 3 ст. 308 ЦК України встановлюють,

що фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи, а в разі її смерті за згодою осіб, визначених частиною четвертою статті

303 цього Кодексу. Фотографія може бути розповсюджена без дозволу фізичної особи, яка зображена на ній, якщо це викликано необхідністю захисту її інтересів або інтересів інших осіб.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині заборони використовувати своє, ОСОБА_1 , зображення на рекламному банері, розташованому на території військової частини НОМЕР_1 та в цілому, позивач зазначає, що на банері серед інших військовослужбовців міститься його особисте зображення.
При цьому, як зазначено безпосередньо в позовній заяві, позивач припускає ( але не може стверджувати напевно ), що зображення саме його і інших військових на фото було зроблено ще у 2011-2012 роках

в м. Харкові під час заходів з підготовки до ЄВРО-2012.

Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог

і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи,

які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування,

не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст. ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність

або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази,

що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи ( причини пропуску позовної давності тощо ) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Судом встановлено, що всупереч вищенаведених положень законодавства стороною позивача не доведено жодними належними

та допустимими доказами підтвердження ідентифікації особи ОСОБА_1

із одним із військовослужбовці, фото яких міститься на банері.

Тобто, матеріали справи не містять доказів на підтвердження тієї обставини, що позивач ОСОБА_1 є особою, яка зображена на банері, що розташований на території військової частини НОМЕР_1 .

Наявні в матеріалах справи фото та відеозапис, безпосередньо досліджений судом, не дають підстав для підтвердження вказаної обставини, оскільки виключають можливість самостійного та беззаперечного з`ясування та переконання в тому, що на банері серед інших військовослужбовців міститься зображення саме ОСОБА_1 ( а.с. 17, 67, 72 т. 1 ).

Окрім цього, сам позивач у своїй заяві стверджує про невідповідність зображення на фотознімку дійсності та вважає його обробленим, що беззаперечно, на переконання апеляційного суду, свідчить про необґрунтованість заявлених позовних вимог.

При цьому, суд першої інстанції в своєму рішенні акцентував увагу

на тому, що стороною позивача також не заявлялось клопотання про проведення відповідної експертизи на підтвердження тотожності зображення на банері та особи позивача.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо обставин, викладених в позовній заяві стосовно заподіяння йому моральної шкоди, її розміру. Факт завдання йому моральної шкоди, з урахуванням недоведеності порушеного права саме позивача, перед судом не доведено.

Доказів відповідно до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України

на підтвердження обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, ні суду першої, ні апеляційному суду, апелянт не надав.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції вважає,

що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують установлених у справі фактичних обставин та висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до незгоди апелянта з висновками місцевого суду стосовно установлених обставин справи, а також містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника

та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі,

що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а тому доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , Державної прикордонної служби України, в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, про заборону використання власного зображення і відшкодування моральної шкоди без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Є.М. Суханова