Дата документу 19.02.2020 Справа № 318/1145/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 318/1145/18 Головуючий у 1-й інстанції: Васильченко В.В.
Провадження №22-ц/807/295/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 02 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання правочину недійсним.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтувала тим, що вона уклала договір б/н від 20.06.2007 року з ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до укладеного договору ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 15 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 34,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач на момент укладання договору не усвідомлювала значення своїх дій, через свій психічно - емоційний стан, оскільки ОСОБА_1 деякий час знаходилась на лікуванні в обласній клінічній психіатричній лікарні у Запорізькій області з клінічним діагнозом «Хроническое бредовое расстройство.F22.0.», тому при укладанні вище вказаного кредитного договору в повній мірі вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними.

Вважає, що вищевказаний правочин повинен бути визнаний недійсним у зв`язку з тим, що у момент його здійснення не були дотримані вимоги, передбачені ст. 203 ЦК України.

Із урахуванням зазначеного посилаючись на положення ст. ст. 203, 215, 225 ЦК України позивачка просить визнати кредитний договір б/н укладений 20.06.2007 року між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» недійсним.

Заочним рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 02 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору б/н від 20.06.2007 року недійсним задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір б/н від 20.06.2007 року укладений між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 .

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.

23.04.2019 року відповідач подав до суду заяву про перегляд заочного рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 02 квітня 2019 року.

Ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 07 жовтня 2019 року заяву Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про перегляд заочого рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», подав апеляційну скаргу, у якій просить судове рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 . Наданий позивачкою епікриз від 10.12.2015 року не є належним доказом, оскільки в ньому зазначено, що вперше ОСОБА_1 звернулася до лікарні зі скаргами на здоров`я 10.09.2015 року. Отже, лише через 8 років після укладення договору позивачка поступила до психіатричної лікарні, а її стан змінився лише протягом останнього року, тобто з 2014 року. Вважають, що в такий спосіб позивачка намагається уникнути відповідальності щодо погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 20.06.2007 року, яка була з неї стягнута за рішенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 27 квітня 2015 року по справі № 318/805/15-ц.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шипілова С.В. зазначає, що судом повно та всебічно з`ясовані фактичні обставни справи, наданим позивачкою доказам суд першої інстанції надав належну оцінку, рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, відтак, просить судове рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

АТ КБ «Приват Банк», будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачка довела наявність підстав для визнання правочину недійсним, при цьому суд взяв до уваги ЕПІКРИЗ (виписку) від 10.12.2015 року з якої вбачається, що ОСОБА_1 знаходилась на лікуванні в обласній клінічній психіатричній лікарні у Запорізькій області з клінічним діагнозом «Хроническое бредовое расстройство.F22.0.», а також те, що згідно довідки МСЕК серії АВ № 0818593 ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності загального захворювання, що є підтвердженням того, що у момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_1 не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними..

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, оскільки вони не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом установлено, що 20.06.2007 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" було укладено кредитний договір б/н, на підставі якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 15 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг (далі - Договір), що підтверджується підписом у заяві.

Зазначені обставини також підтверджуються рішеням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 27 квітня 2015 року ( справа № 318/805/15-ц) за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 20 червня 2007 року, яке набрало законної сили 08 травня 2015 року ( а.с. 119).

Як вбачається з Епікрізу ОСОБА_1 від 10 грудня 2015 року остання знаходилась на лікуванні в обласній клінічній психіатричній лікарні у Запорізькій області з клінічним діагнозом «Хроническое бредовое расстройство.F22.0.», вперше поступила 10 вересня 2015 року ( а.с. 4-5).

Згідно довідки МСЕК серії АВ № 0818593 у ОСОБА_1 друга група інвалідності загального захворювання ( а.с. 7-8).

Дані про перебування позивачки на час укладення кредитного договору в емоційному стані, який би суттєво впливав на її дії, відсутні.

За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частинами першою-третьою та п`ятою вказаної статті передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтями 218-235 ЦК України визначено окремі підстави для визнання правочину недійсним чи встановлені підстави нікчемності правочину.

Відповідно до положень статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як роз`яснено у п. 16 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 « Про судову праактику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними!», правила ст. 225 ЦК УКраїни поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані. коли вона не могла усвідолмлювати значення своїх дій та ( або) керувати ними ( тимчасовий психічний розлад. Нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визначення правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до плоложень ст. 212 ЦПК України .

Отже, підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та ( або) керувати ними.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) висловив правову позицію, відповідно до якої підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 6 зазначеної статті доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження своїх позовних вимог позивачка надала ОСОБА_2 ( виписку) від 10.12.2015 року з якої вбачається, що ОСОБА_1 вперше поступила до Клінічної Установи Обласна Клінічна психіатрична лікарня Запорізької обласної ради 10 вересня 2015 року з діагнозом «Хроническое бредовое расстройство.F22.0.» та стан здоров`я в неї змінався протягом останнього року.

Отже, лише через 8 років після укладення кредитного договору позивачка поступила до психіатричної лікарні, а її стан змінився лише на протязі останнього року, тобто з 2014 року.

Щодо Довідки МСЕК серії НОМЕР_1 , то з неї вбачається, що огляд ОСОБА_1 первинно був лише 24.11.2015 року та з цієї дати їй встановлено інвалідність загального захворювання.

Водночас, оспорюваний договір укладено між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 в червні 2007 року.

ОСОБА_1 ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не заявляла клопотання про призначення судової- психіатричної експертизи.

Тобто, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження, зазначених нею у позові, обставин, а саме, що ОСОБА_1 в момент уклаження оспорюваного кредитного договору від 20.06.2007 року не усвідомлювала значення своїх дій та ( аба) не могла керувати ними.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого не погоджується апеляційний суд, не правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до не обґрунтованого висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачка не довела наявності підстав для визнання правочину недійсним, оскільки не надала належних доказів на підтвердження того, що у момент укладення оспорюваного кредитного договору ОСОБА_1 не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати.

З огляду на зазначене рішення суду першої інстанції не можна вважати законним і обгрунтованим, тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбаченгих ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмові у задоволенні позову ОСОБА_1

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухваолено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорціно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 є інвалідом другої групи, отже судові витрати понесені АТ Комерційний банк « ПриватБанк» за подання апеляційної скарги в сумі 1057 20 грн слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Заочне рішення Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 02 квітня 2019 року у цій справі скасувати. Прийняти постанову наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання правочину недійсним відмовити.

Судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1057, 20 грн. Акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 21 лютого 2020 року.

Головуючий суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.