ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/351/20 Справа № 422/3415/12 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О.С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2

на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору та стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача ОСОБА_4 про розірвання договору, стягнення матеріальної та моральної шкоди.

У листопаді 2012 року позивачем було надано уточнену позовну заяву.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивовані тим, що 04 лютого 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір про надання послуг по оформленню документів, відповідно до умов якого відповідач зобов`язалася надати посередницькі та інформаційно-консультантські послуги, а позивач сплатила їй авансовий платіж у розмірі 8 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 04 лютого 2012 року, становить 64 000 грн. У випадку невиконання своїх зобов`язань за договором ОСОБА_4 зобов`язалася повернути отримані, як винагородження, кошти.

Проте, жодної умови, передбаченої договором, відповідачем виконано не було.

На численні претензії щодо невиконання умов договору відповідач не реагувала та не виконувала без поважних причин.

Окрім вимог щодо стягнення на її користь матеріальної шкоди, позивач зазначала, що їй було завдано моральну шкоду діями відповідача, оскільки, вона є боржником перед банком та їй були нараховані пеня та штрафи, відповідач запевняла її у сумлінному юридичному супроводженні угоди, але натомість позивач втратила значну грошову суму.

Фактично, замість допомоги у вирішенні питання щодо погашення кредиту, вона фактично збагатила іншу людину та зараз позбавлена, у зв`язку з відсутністю грошових коштів, можливості вирішити своє житлове питання.

Позивач у своєму позові просила суд укладений договір розірвати, стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 64 000 грн. та відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 8 000 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 64 000 грн. та судовий збір у розмірі 640 грн., а всього 64 640 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

20 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції під час ухвалення зазначеного рішення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зазначеним заочним рішенням порушуються права малолітнього ОСОБА_2 , 2008 р.н., за яким закріплено право користування квартирою АДРЕСА_1 , на 1/3 частину якої, під час примусового виконання оскаржуваного рішення, було звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 , 2008 р.н. є сином ОСОБА_6 . Проте, остання була позбавлена батьківських прав, а прийомними батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Апелянт вважає, що оскаржуваним рішенням вирішено питання, які стосуються житлових прав малолітнього ОСОБА_2 , 2008 р.н.

Також скаржник зазначає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

Ухвалою від 03 червня 2019 року зазначену апеляційну скаргу було залишено без руху, оскільки подана апеляційна скарга не відповідала формі та змісту, встановлених відповідно до вимог пункту 4 частини 2 статті 356 ЦПК України, а саме: скаржником в скарзі ставилося питання про скасування заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2013 року, тоді як рішення у справі було ухвалено 10.12.2012 року.

11.06.2019 року були усунуті недоліки, на виконання ухвали суду апеляційної інстанції було надано апеляційну скаргу у новій редакції.

Ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду від 12 червня 2019 року відкрито провадження по справі та витребувано справу.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 червня 2019 року справу призначено до розгляду в апеляційній інстанції на 08 жовтня 2019 року.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 08 жовтня 2019 року цивільну справу знято з апеляційного розгляду та направлено до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська для вирішення питання про усунення недоліків, оскільки судом першої інстанції не було вирішено питання щодо вимоги про розірвання договору, згідно останніх уточнень позивача (а.с.23-24).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 листопада 2019 року відмовлено в ухваленні додаткового рішення, оскільки заочне рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року було виконано в примусовому порядку в межах виконавчого провадження.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Однією із найважливіших конституційних гарантій забезпечення та захисту прав та свобод особи є закріплення права на судовий захист.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (п. 2 рішення Конституційного Суду України 25 грудня 1997 року по справі № 9зп).

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Судом встановлено, що у квітні 2012 року до суду першої інстанції з позовними вимогами до ОСОБА_4 звернулась ОСОБА_3 , в якому зазначала, що 04 лютого 2012 року між нею та відповідачем укладено договір про надання послуг з оформлення документів, відповідно до якого відповідачка зобов`язалась надати посередницькі та інформаційно-консультативні послуги. Позивач сплатила відповідачці авансовий платіж у розмірі 8 000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 04 лютого 2012 року становив в еквіваленті 64 000 грн., строком на три тижні, остання зобов`язалася їх повернути у разі, якщо документи не будуть оформлені (а.с. 29).

Оскільки, умови укладеного договору виконані не були та на численні претензії позивача відповідач не реагувала. Позивач звернувшись до суду просила розірвати договір від 04.02.2012 року та стягнутиз відповідача 64 000 грн. та 8 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Статтею 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Такий висновок підтверджений у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15.

Враховуючи зазначене, апеляційним судом було вирішено допустити апелянта до апеляційного розгляду, 12 червня 2019 року винесено ухвалу про відкриття апеляційного провадження, для подальшого встановлення права сторони на апеляційне оскарження рішення місцевого суду.

14.02.2020 року від ОСОБА_3 надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження.

Клопотання мотивовано тим, що сторонами спірного договору є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Саме ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про стягнення грошових коштів з ОСОБА_4 . Оскаржуваним рішенням було вирішено питання щодо зобов`язаннь, відповідно до договору, покладених на сторін, а саме на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Зазначене рішення набрало законної сили.

Зазначила, що із змісту зазначеного рішення вбачається, що суд першої інстанції при вирішенні спору за позовом ОСОБА_3 не вирішував жодних питань, які стосуються прав, обов`язків та законних інтересів малолітнього ОСОБА_2 , в інтересах якого звернулась ОСОБА_8

Відчуження 1/3 частини спірної квартири, яке відбулося в рамках виконавчого провадження, стосується лише ОСОБА_4 , та не позбавляє малолітнього ОСОБА_2 у здійсненні його права користування квартирою.

Колегія вирішуючи зазначене клопотання виходить з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 10 грудня 2012 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено заочне рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 .

Оскаржуваним рішенням було вирішено питання щодо зобов`язаннь відповідно до договору покладених на сторін, а саме на ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно, учасниками справи були лише ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Також, зі змісту самого рішення вбачається, що суд першої інстанції, при вирішення спору за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 не вирішував жодних питань, які б стосувались прав, обов`язків та законних інтересів малолітнього ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_1

ОСОБА_1 , як представник малолітнього не брала участі у справі, проте, у травні 2019 року звернулась до суду з апеляційною скаргою на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року.

Порушення зазначеним заочним рішенням прав вона обґрунтовувала тим, що порушуються права малолітнього ОСОБА_2 , 2008 р.н., за яким закріплено право користування квартирою АДРЕСА_1 , на 1/3 частину якої, під час примусового виконання оскаржуваного рішення суду було звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості перед ОСОБА_3

ОСОБА_2 , 2008 р.н. є сином ОСОБА_6 . Проте, остання була позбавлена батьківських прав, а прийомними батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .

Тобто, оскаржуваним рішенням вирішено питання, які стосуються житлових прав малолітнього ОСОБА_2 , 2008 р.н., хоча участі у справі вона, як представник малолітнього не брала.

Колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 не доведено, що саме оскаржуваним заочним рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права та обов`язки малолітнього ОСОБА_2

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 не оскаржила у встановленому законом порядку договір про надання ОСОБА_4 послуг з оформлення документів, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

17 листопада 2014 року Ленінським ВДВС Дніпропетровського МУЮ в рамках виконавчого провадження № 53422779 проведено електронні торги з реалізації нерухомого майна, 1/3 частини квартири, належної на підставі свідоцтва про право власності від 10 жовтня 2003 року ОСОБА_4 у рамках примусового виконання заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року. Відповідно до протоколу № 12364 проведення електронних торгів, переможцем стала ОСОБА_9

Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В. 27 грудня 2014 року переможцеві торгів ОСОБА_9 було видано свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, на підставі якого право власності на 1/3 частину нерухомого майна зареєстровано в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Оскільки, звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_10 проведено у межах виконавчого провадження, заявник не позбавлений права оскаржити дії державного виконавця щодо виконання судового рішення.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Зважаючи на вищевикладене, колегія приходить до висновку, що ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 не надала суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року порушуються права малолітнього ОСОБА_2 .

Встановивши, що оскаржуваним судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки апелянта не вирішувались, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору та стягнення матеріальної та моральної шкоди, підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 259,260,352,353,362 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2012 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору та стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П.Красвітна

І.А. Єлізаренко