Справа № 345/2007/20
Провадження № 22-ц/4808/1032/20
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1 та

її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Калуської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене головуючим суддею Миговичем О.М. 10 липня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Калуської районної державної адміністрації позов про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказала, що в належному їй на праві власності домоволодінні по АДРЕСА_1 , окрім неї, зареєстровані ще її син - відповідач ОСОБА_3 та його малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначала, що починаючи з 2010 року відповідач та його син не проживають за місцем реєстрації, оскільки знаходяться за межами України - в провінції Таррагона, Іспанія, що підтверджується актом від 29 травня 2020 року та довідкою виконкому Голинської сільської ради №256 від 28 травня 2020 року. Посилаючись на те, що реєстрація відповідача та його сина порушує її права володіння, користування і розпорядження належним їй майном, а також обмежує її у отриманні субсидії, просила визнати ОСОБА_3 та його неповнолітнього сина ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням по АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду від 10 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Калуської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також на невірне застосування судом норм матеріального права. Судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення зазначено обставини, на які вона не посилалась у позовній заяві. Зокрема, судом зроблено висновок про втрату права відповідачем на користування квартирою, хоча позов поданий щодо домоволодіння. Також судом зазначено, що в квартирі зареєстровані діти, хоча в позові йде мова лише про одну дитину. На думку апелянтки, суд безпідставно послався на практику Верховного Суду, що стосується позбавлення права користування житлом дітей молодше 10 років, оскільки її онукові - 14 років. Також позивачка ОСОБА_1 зауважила, що вона впродовж відсутності сина жодним чином не чинила йому перешкод у користуванні житлом, однак жодних домовленостей між ними щодо проживання у її будинку після виїзду сина на постійне місце проживання в Іспанію не укладалось. Крім того, апелянтка звертає увагу суду на те, що після виїзду сина вони практично не спілкуються, спільним побутом не пов`язані, а тому, на її думку, припинені обставини, які могли би бути підставою для збереження його права на користування її домоволодінням. ОСОБА_1 звертає увагу суду й на те, що вона досягла згоди із онуком та його матір`ю про добровільне зняття онука з реєстрації в її домоволодінні, а також на те, що її онукові вже виповнилось 14 років, а тому він вправі самостійно обирати собі місце проживання. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині, ОСОБА_1 просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення, яким визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування домоволодінням по АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв, що не перешкоджає апеляційному перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_3 в судові засідання 17 та 29 вересня 2020 року не з`являвся, хоч судові повідомлення надсилались йому завчасно на останню відому судові адресу у встановленому законом порядку. Крім того, ОСОБА_3 був повідомлений про розгляд справи на веб-сайті Івано-Франківського апеляційного суду в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Про зміну свого місця проживання або перебування під час провадження в справі ОСОБА_3 суд не повідомляв. Отже, є правові підстави для розгляду справи за його відсутності.

В засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу з вищезазначених мотивів підтримали. Додатково позивачка вказала, що син не проживає в її домоволодінні впродовж 10 років, оскільки протягом даного часу перебуває постійно з сім`єю в Іспанії. Там народився його син ОСОБА_4 . ОСОБА_1 зазначила, що дружина ОСОБА_3 зареєстрована у господарстві своєї тітки в с. Голинь. І вона погодилась перереєструвати туди неповнолітнього сина ОСОБА_4 . Апелянт зауважила, що реєстрація в її будинку ОСОБА_3 , який тривалий час там не проживає, унеможливлює надання їй органами соціального захисту субсидії.

Рішення суду в оскаржуваній частині вважає незаконним та необґрунтованим, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання неповнолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням жодною із сторін не оспорюється, а тому відповідно до положень ч.1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не перевіряється.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив, що відповідач та його неповнолітній син зареєстровані у домоволодінні позивачки ОСОБА_1 на правах членів сім`ї, а тому, враховуючи інтереси дитини, яка до 10 років не може самостійно обирати місце проживання, прийшов до висновку, що підстави для визнання відповідача та його неповнолітнього сина такими, що втратили право користування житлом, відсутні. Однак, погодитися із цими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не може з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с. 6).

Згідно довідки Голинської сільської ради Калуського району №704 від 28 травня 2020 року в спірному домоволодінні, крім власника, зареєстровані також відповідач ОСОБА_3 та його неповнолітній син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10).

Із змісту акту Голинської сільської ради від 29 травня 2020 року вбачається, що відповідач вже понад 10 років не проживає у належному ОСОБА_1 домоволодінні (а.с. 12).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що підставою звернення ОСОБА_1 до суду з позовом стало те, що відповідач ОСОБА_3 , який являється її сином, будучи зареєстрованим у її домоволодінні, протягом 10 років не проживає за місцем реєстрації. При цьому, вказувала позивачка ОСОБА_1 , вона втратила право на субсидію та змушена сплачувати комунальні послуги за відповідача.

Частиною 1 ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права чи інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Апеляційний суд зауважує, що визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом встановлено, що позивачка є власником домоволодіння, а реєстрація відповідача у ньому створює їй перешкоди у праві володіння, користування та розпорядження майном, зокрема перешкоди у оформленні субсидії. Матеріалами справи, а саме актом від 29 травня 2020 року та довідкою №256 від 28 травня 2020 року Голинської сільської ради підтверджено, що відповідач, який являється сином позивачки, без поважної причини не проживає у будинку з 2010 року (а.с. 11, 12). Із змісту цього ж акту вбачається, що відповідач не проживає у домоволодінні позивачки вже понад 10 років, оскільки проживає в Іспанії.

Також колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що із змісту долученої ОСОБА_1 до матеріалів справи копії витягу із Реєстру актів громадянського стану Ель Вендель, Іспанія, вбачається, що у відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Таррагона, Іспанія, народився син - ОСОБА_4 . Крім того, у даному витягу вказано, що відповідач ОСОБА_3 та його дружина мають посвідку-дозвіл на проживання у провінції Таррагона , Іспанія.

Будь-яких доказів наявності у відповідача перешкод у проживанні в спірному житловому приміщенні в матеріалах справи немає.

Зважаючи на вищенаведене, враховуючи доведену належними доказами значно більшу, ніж 1 рік тривалу відсутність відповідача за місцем реєстрації, колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_3 втратив інтерес до зареєстрованого місця проживання.

Приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи фактичні обставини справи, які мають значення для справи, апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_3 згідно ч.2 ст. 405 ЦК України таким, що втратив право користуванням житловим приміщенням.

З огляду на вищезазначене, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням є необґрунтованим та таким, що суперечить наявним в матеріалах справи доказам.

За таких обставин заочне рішення в оскаржуваній частині не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Калуського міськрайонного суду від 10 липня 2020 року в даній справі в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням по АДРЕСА_1 .

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин