РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/1780/19

Провадження № 22-ц/4815/145/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О.,

секретар судового засідання Пиляй І. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Публічне акціонерне товариство «Комерційне банк «ПриватБанк»

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2019 року у складі судді Тимощука О. Я., ухвалене в м. Рівне о 17 годині 01 хвилині, повний текст рішення виготовлено 13 листопада 2019 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «Приват Банк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.06.2009 року по 24.01.2019 року включно у сумі 265 399, 68 грн., компенсації втрати частини заробітної плати у сумі 23 362,21 грн. та судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона з 19 листопада 2001 року по 9 червня 2009 року працювала у Рівненській філії ЗАТ КБ «Приватбанк», і за період роботи у вказаній установі їй жодного разу не надавалась додаткова відпустка як працівнику, що має дитину-інваліда. Постановою Рівненського апеляційного суду від 27.11.2018 року по справі №569/6039/17 апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приват Банк» задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 6 вересня 2018 року змінено, зменшено суму стягнутої з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 19.11.2001 року по 09.06.2009 року з 17 477,04 грн. до 11 837 грн. 36 коп., нарахованих без утримання податку й інших обов`язкових платежів. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу залишено без змін. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у сумі 1 861 грн. 20 коп. Дана постанова набрала законної сили 27.11.2018 року. Крім того, зазначає, що станом на момент пред`явлення позову розрахунок з нею відповідачем не проведено. Відтак, має місце затримка виплати працівнику, що належить їй від підприємства при звільненні, внаслідок чого АТ КБ «Приватбанк» повинно їй виплатити її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2019 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.06.2009 року по 06.05.2019 року в розмірі 272 863,36 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати в розмірі 23 362,21 грн, а також сплачений судовий збір у сумі 3 422,40 грн.

Додатковим рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 грудня 2019 року задоволено заяву представника ОСОБА_1 адвоката Тихочук Л.Х. та стягнуто з Публічного акціонерного товариства на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по справі, які складаються з витрат на правову допомогу в розмірі 19 300,00 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що в частині задоволених позовних вимог воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, їх неповного встановлення та недоведеності. Доводить, що для стягнення середнього заробітку необхідна наявність у сукупності таких обставин: 1) невиплата коштів звільненому працівнику; 2) кошти належали працівнику при звільненні; 3) вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті; 4) відсутність спору про розмір виплат. Пояснює, що в даному випадку немає правових підстав для стягнення середнього заробітку з огляду на відсутність таких складових. Вказує, що при звільненні позивачеві не належало до виплати компенсації за невикористану додаткову відпустку, ця сума була спірною і була стягнута з Банку лише за рішенням суду. Окрім цього, відсутня вина власника, оскільки Банк не був повідомлений належним чином про наявність у працівника спеціального статусу, який надавав їй право на отримання додаткової відпустки. Більш того, між сторонами існував спір про розмір та право на отримання компенсації, що було предметом розгляду цивільної справи № 569/6039/17. Наполягає, що за відсутності усіх обов`язкових складових для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Вказує, що судом не було застосовано принцип справедливості та співмірності стягнутої суми пропорційно до суми заборгованості. Звертає увагу, що при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції не надав належної оцінки наступними обставинам: по-перше, у справі № 569/6039/17позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористану відпустку були задоволені частково: із заявленої суми компенсації за невикористану відпустку 17477,04 грн задоволено 11837,36 грн., що становить 67% від заявленої суми; по-друге, сума стягнутого середнього заробітку більше, ніж у сто разів перевищує суму середньомісячної заробітної плати позивача; по-третє, протягом 10 років позивачка не зверталась до Банку або до суду з вимогами про стягнення компенсації за невикористану відпустку; по-четверте, протягом усього періоду розгляду справи з дати відкриття провадження по дату ухвалення рішення апеляційним судом минуло більш, ніж півтора року, і позивач у цей час не заявляла вимог про стягнення середнього заробітку. Вважає, що всі ці обставини в комплексі є підставою для зменшення судом розміру стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та, окрім того, свідчить про факт зловживання правом з боку позивача. Звертає увагу суду, що при вирішенні даного питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не було застосовано наслідки пропуску позивачем строку позовної давності. Стверджує, що в даному випадку позивач об`єктивно могла дізнатися про порушення свого права на відпустку при звільненні, оскільки інформація про нараховану кількість днів відпустки містилась в наказі про звільнення, а також доведена до відома позивача онлайн у програмному комплексі «Моя зарплата» у розрахунковому листку, де містяться відомості про всі нараховані суми з розшифровкою за видами виплат. У позивача були всі умови для того, щоб дізнатися про порушення свого права на компенсацію додаткової відпустки безпосередньо при звільненні, натомість до суду вона звернулася після спливу 10 років після звільнення, тобто з пропуском усіх розумних строків звернення до суду за захистом своїх прав. Зазначає, що оскаржуване рішення суду в частині стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати не відповідає нормам матеріального права, зокрема, положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Закону України «Про оплату праці» та Кодексу Законів про працю України . Місцевий суд не визначився з характером виплати, що є визначальним при застосуванні закону щодо виплати компенсації за порушення строків виплати заробітної плати. Вказує, що висновки суду першої інстанції в цій частині суперечать судовій практиці судів касаційної інстанції, відповідно до якої, до всіх виплат разового характеру, які виплачуються працівникам при звільненні, як, наприклад, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога, не застосовуються положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Вважає, що таке порушення є самостійною підставою для скасування рішення в цій частині. Звертає увагу апеляційного суду на факти порушень місцевим судом норм процесуального права, які призвели до істотного звуження прав відповідача і порушили принцип змагальності сторін. Такі порушення виявилися у нерозгляді та відмові у задоволенні клопотання Банку про слухання справи в режимі відеоконференцзв`язку, адже у місті Рівне відсутні працівники Банку, які мали достатню компетенцію у супроводі трудових спорів. Окрім того, судом першої інстанції було залишено поза увагою клопотання від 24 вересня 2019 року про витребування доказів для встановлення конкретного моменту у часі, з якого позивач дізналась про порушення своїх прав, що давало можливість належним чином обчислити початок перебігу строку звернення до суду. Безпідставна відмова суду у розгляді такого клопотання позбавила можливості встановити обставини, які мали істотне значення для справедливого та об`єктивного вирішення спору. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Тихончук Л. Х. вважає рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог законним та обґрунтованим, апеляційну скаргу безпідставною, у зв`язку з чим просить залишити рішення місцевого суду без зміни, а апеляційну скаргу відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає до часткового задоволення, а оскаржуване рішення скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову.

Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи з 19 листопада 2001 року по 09 червня 2009 року у Рівненській філії ЗАТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується її трудовою книжкою серії НОМЕР_1 .

Наказом № 122 -п від 03.06.2009 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 09.06 2009 року згідно ст. 36-1 КЗпП України.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

В свою чергу, ст. 116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника проводиться виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається з матеріалів справи, у день звільнення відповідач не провів з позивачем розрахунок у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, а саме не виплатив їй компенсацію за невикористані дні соціальної відпустки як одинокій матері, яка має дитину-інваліда, за весь період роботи.

У зв`язку з такими обставинами, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення суми компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період своєї роботи.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 вересня 2018 року по справі № 569/6039/17 позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приват Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Управління праці та соціального захисту населення, про стягнення грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки та моральної шкоди задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористані

дні додаткової відпустки за період з 19.11.2001 року по 09.06.2009 року в сумі 17 477, 04 грн., а також витрати на правову допомогу в розмірі 4 000 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приват Банк» про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 27.11.2018 року по справі № 569/6039/17 апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 6 вересня 2018 року змінено. Зменшено суму стягнутої з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 19.11.2001 року по 09.06.2009 року з 17 477,04 грн. до 11 837,36 грн., нарахованих без утримання податку й інших обов`язкових платежів. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу залишено без змін, стягнуто з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову допомогу у сумі 1 861,20 грн.

Вказана постанова набрала законної сили 27.11.2018 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 10.06.2009 року по 06.05.2019 року на суму 272 863,36 грн., місцевий суд виходив з того, що факт не проведення відповідачем розрахунку з позивачем при звільненні останньої підтверджений постановою Рівненського апеляційного суду від 27 листопада 2018 року, а тому не потребує доказування.

З таким висновком місцевого суду не може погодитися суд апеляційної інстанції та вважає його помилковим, з огляду на що оскаржуване рішення підлягає зміні.

Так, постановою Рівненського апеляційного суду від 27.11.2018 року, якою керувався при ухваленні оскаржуваного рішення місцевий суд, позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приват Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Управління праці та соціального захисту населення, про стягнення грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки та моральної шкоди, задоволено частково, а саме: із заявленої суми компенсації за невикористану відпустку в розмірі 17 477,04 грн. судом задоволено компенсацію на суму 11 837,36 грн, що становить 67% від заявлених вимог.

Зважаючи на це, компенсація за невикористану відпустку підлягає до стягнення в сумі 184 810 грн 35 коп, що відповідає 67 % від заявленої суми та узгоджується із постановою Рівненського апеляційного суду від 27.11.2018 року в частині стягнення.

Апеляційний суд не погоджується також і з висновком місцевого суду про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, вважає його таким, що суперечить положенням Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати», Закону України «Про оплату праці» та не визначився із характером виплати, що є визначальним для стягнення компенсації за порушення строку виплати заробітної плати.

Так, ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру.

Вирішуючи спір в частині позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підлягає до застосування до грошових доходів громадян, що мають разовий характер, якою за своєю суттю є компенсація за невикористану відпустку. Норми вказаного Закону можуть застосовуватись до тих видів доходів, які мають характер періодичних платежів та мають регламент щодо їх виплати.

Зокрема, статтею 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено періодичність виплати: не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Таким чином, наведені норми не можуть встановлювати періодичність виплат разового характеру, оскільки такі виплати пов`язані з певною конкретною подією із визначеною датою настання непрацездатності або припинення трудових відносин тощо, з огляду на що застосування місцевим судом положень Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» до заявлених ОСОБА_1 вимог про стягнення компенсації є необґрунтованим та безпідставним.

Відхиляючи позовні вимоги в цій частині, апеляційний суд також враховує висновки Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справах № 8/16-ц, № 235/1962/16-ц, де судом зроблено висновок, що компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою, і порушення строку її виплати не підлягає компенсації у відповідності до вимог цього Закону, а також висновки колегії суддів Вищого адміністративного суду у справі № 2а-13603/11/1370 про те, що вихідна допомога є виплатою, яка носить разовий характер, і компенсація у зв`язку з порушенням термінів її виплати не може бути проведена відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 року, оскільки даний порядок передбачає компенсацію доходів, які не мають разового характеру.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд приходить до переконання, що місцевим судом було неповно встановлено обставини справи та неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють порядок та підстави виплати компенсації за невикористану відпустку, компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати, з огляду на що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нової постанови про часткове задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи ; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з наведеним, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, які складаються з судового збору, пропорційно до задоволених вимог в сумі 2 702 грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приват Банк» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приват Банк» (код , що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 184 810 (сто вісімдесят чотири тисячі вісімсот десять) гривень 35 копійок.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приват Банк» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати відмовити.

Стягнути з Акціонерного Товариства Комерційний Банк «Приват Банк» (код , що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в сумі 2 702 (дві тисячі сімсот дві) гривні 80 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Бондаренко Н. В.

Гордійчук С. О.