Справа № 352/1754/20
Провадження № 2/352/841/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Гриньків Д.В.,

секретар судового засідання Кукула О.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 57/100 частини будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

03.08.2020 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 57/100 частини будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабця ОСОБА_5 після смерті якої відкрилася спадщина в тому числі на 57/100 частини будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 . Позивач є спадкоємцем за заповітом після померлої ОСОБА_5 , проте йому було відмовлено в оформленні права на спадкове майно, а тому право позивача може бути захищено лише в судовому порядку.

Ухвалою суду від 08.09.2020 провадження в справі відкрито, призначено підготовче судове засідання.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Пояснили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача, якою за життя складено заповіт. Зі місту вищевказаного заповіту вбаається, що ОСОБА_5 заповіла позивачу належну їй частину будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Даний будинок відноситься до групи «колгоспний двір», головою якого була ОСОБА_5 . Згідно із довідки Радчанської сільської ради від 20.08.2020 року у господарстві були зареєстровані: власник ОСОБА_5 , а також позивач і відповідачі. Однак вказали, що відповідачі не були членами колгоспного двору, оскільки працювали Івано-Франківському комбінаті громадського харчування та Івано-Франківському ремонтно-монтажному комбінаті «Укрторгтехніка». Крім того відповідачі у 1993 році вибули з господарства, проте належну їм частку протягом 3-річного терміну не витребували. Таким чином вважають позов підставним та таким, що підлягає до задоволення.

Відповідачі у судовому засіданні позов визнали повністю, з приводу його задоволення не заперечували.

Розглянувши матеріали цивільної справи, вислухавши сторін та представника позивача, врахувавши визнання позову відповідачами, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з огляду на нижчевикладене.

Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 . Відповідно до наявної в матеріалах справи копії заповіту від 17.11.2017 року ОСОБА_5 заповіла належну їй частину будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 .

В судовому засіданні встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності від 05.03.1991 року 57/100 даного будинку відноситься до групи «колгоспний двір», головою якого була ОСОБА_5 .

Відповідно до довідки Радчанської сільської ради від 20.08.2020 року у господарстві станом на 15.04.1991 року були зареєстровані власник ОСОБА_5 , а також позивач і відповідачі.

Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються наступними нормативними актами.

Так, прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності діючим ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки згадані вище правовідносини виникли до набрання чинності діючим ЦК України, то суд при розгляді даного спору у вказаній частині керується положеннями ЦК Української РСР 1963 року та діючими на той час законодавчими актами.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 9 Закону СРСР «Про власність в СРСР», який набрав чинності з 01.07.1990 року, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки.

Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26.03.1991 року № 885-12 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність»» (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться у Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність в СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 01.07.1990 року.

Як роз`яснюється у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення у дію цього Закону (тобто з 15.04.1991 року).

Таким чином, до правовідносин, які виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.01.1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору.

Так, відповідно до ст. ст. 120, 121 ЦК Української РСР 1963 року у редакції, яка була чинною до 1991 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою усіх членів двору. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю, тощо.

Відповідно до ст. ст. 120-127 ЦК Української РСР 1963 року у редакції, яка була чинною до 1991 року, колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб-членів колгоспу, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства та задоволення сімейних потреб. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку у його майні. Такими, що втратили це право згідно положень ст. 126 ЦК Української РСР 1963 року у редакції, яка була чинною до 1991 року, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (у цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається виходячи із рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних у відповідності до положень ст. 123 ЦК Української РСР. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Так в судовому засіданні відповідачі крім повного визнання позову підтвердили обставини того, що протягом не менше як трьох років підряд до 1991 року не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Крім того даний факт додатково підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_3 відповідно до якої останній з 03.02.1987 року працював в Івано-Франківському ремонтно-монтажному комбінаті «Укрторгтехніка».

Таким чином відповідачі втратили право власності на частку у майні, яке належало колгоспному двору, а саме: на частку у 57/100 частини будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.І ст. 1220 ЦК України). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ч.І ст. 1221 ЦК України).

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Як передбачено статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до наявних в матеріалах справи копії заяви про відмову від прийняття обов`язкової частки від 23.12.2019, яка засвідчена приватним нотаріусом Секретою І.І., відповідач ОСОБА_4 відмовилась від частки у спадщині, а згідно копії відповіді того ж нотаріуса наданої ОСОБА_1 у спадковій справі за №141/2019 року видати свідоцтво про право на спадщину на 57/100 житлового будинковолодіння не вбачається можливим, так як останнє належить до колгоспного двору.

На підставі наведеного, враховуючи свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права; те, що позивач оформити право на частину спадкового майна, в нотаріальному порядку не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечили, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи при поданні позову до суду позивачем сплачено судовий збір у відповідності до п.п.3 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» в 2 263,55 грн.

Враховуючи визнання позову відповідачами до початку розгляду справи по суті, суд приходить до переконання, що позивачу слід повернути з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду, що становить 1 131,78 грн.

Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України на відповідачів слід покласти іншу частину сплачених позивачем при подачі позову до суду документально підтверджених судових витрат, а саме по 565,89 грн судового збору.

На підставі наведеного, ст. ст. 1268, 1270 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 247, 259, 263, 265, 268, 273, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 57/100 частини будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 57/100 частину будинковолодіння в АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Повернути на користь ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 1 131 (одна тисяча сто тридцять одна) грн. 78 коп., відповідно до квитанції ПАТ «Приватбанк» №0.0..1 від 01.09.2020 року.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 565 (п`ятсот шістдесят п`ять) грн. 89 коп. судового збору.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 565 (п`ятсот шістдесят п`ять) грн. 89 коп. судового збору.

Згідно ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду через Тисменицький районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ,

відповідач: ОСОБА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 .

Рішення складене в повному обсязі 09.10.2020 року.

Суддя Гриньків Д.В.