ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

07 вересня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11539/18

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1044/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Скрипки А.А., Харечко Л.К.

секретар: Позняк О.М.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії (суддя Карапута Л.В.), ухвалене о 15 год. 35 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 5 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є власником 2/7 частин будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , власником інших 5/7 частин зазначеного житлового будинку є відповідач по справі.

Позивач стверджує, що ОСОБА_2 з моменту набуття у власність 5/7 частин спірного житлового будинку чинив їй перешкоди у належному користуванні будинком, в тому числі різними способами намагався проникнути в належну їй частину житла та отримати вільний доступ до нього, внаслідок чого вона вимушена була неодноразово звертатися до суду та правоохоронних органів за захистом своїх прав, відновлення становища, яке існувало до порушення, встановлення порядку користування майном.

З метою виправдання своїх дій ОСОБА_2 посилався на договір дарування від 01 квітня 2011 року зі змінами до нього від 23 липня 2015 року, зазначаючи, що житлові кімнати, в яких вона проживає, входять до складу його 5/7 частин і належать йому особисто, оскільки визначені у договорі від 23 липня 2015 року.

Разом з тим, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 жовтня 2018 року у справі № 750/5149/18 витлумачено договір дарування 3/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, укладений 27 грудня 1994 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений 27 грудня 1994 року в частині предмету договору дарування 3/7 частин житлового будинку, як ідеальної частки без її виділу в натурі, а також окремо зазначено, що пункт договору із текстом «відчужується: кімнати 1-5 1-6 пл. 7, 7 кв. м 13, 0 кв. м, кухня І пл. 7,1 кв. м, веранда І, пл. 6, 3 кв. м, жилої площі 20, 7 кв. м.», слід розуміти, як опис та/або перелік приміщень у складі житлового будинку в цілому, а не у складі 3/7 його частин. Суд визнав частково недійсним договір про внесення змін, та доповнень до договору дарування 5/7 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, укладений 23 липня 2015 року між ОСОБА_4 , від імені якої діяла ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в частині дарування: кімнати 1-5, 1-6 пл. 7, 7 кв. м, 13 кв. м., кухні 1-7 пл. 7,1 кв. м, веранди І пл. 6,3 кв. м, житловою площею 20,7 кв. м, внесених змінами до пунктів. 1 і 2, а саме: пункту 1 словами: «з яких: 3/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами складаються з: кімнати 1-5, 1-6 пл. 7,7 кв. м, 13 кв.м, кухні 1-7 пл. 7, 1 кв. м, веранд І пл. 6, 3 кв. м, житловою площею 20, 7 кв. м, а 2/7 (дві сьомих) частини - ідеально»; пункту 2 словами: «що складаються з: кімнати 1-5, 1-6 пл. 7,7 кв. м, 13 кв. м., кухні 1-7 пл. 7,1 кв. м., веранд І пл. 6,3 кв. м., житловою площею 20,7 кв. м».

При цьому, зазначала, що за тривалий час порядок користування спірним житловим будинком склався таким чином, що у її сім`ї у фактичному користуванні перебувала частина житлового будинку, яка має окремий вхід та складається з приміщень: (1-1) - кухня площею 8 кв. м, (1-2) - коридор площею 4, 1 кв. м, (1-3) - кімната площею 10, 4 кв. м, (1-4) - кімната площею 6 кв. м.

Посилаючись на те, що з вини ОСОБА_2 вона третій рік позбавлена житла, не має можливості користуватися своїм майном та речами, які залишилися в будинку, що спричиняє їй значну матеріальну та моральну шкоду, позивач просила суд:

- встановити факт незаконного проникнення ОСОБА_2 до житлового приміщення та незаконного її виселення з будинку АДРЕСА_1 ;

- для відновлення становища, яке існувало до порушення її прав, зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні житлом (житловим будинком) шляхом вселення її до частини житлового будинку у АДРЕСА_2 , та повернення їй раніше займаних нею приміщень: (1-1) - кухні площею 8,0 кв.м., (1-2) - коридору площею 4,1 кв.м., (1-3) - кімнати площею 10,4 кв.м., (1-4) - кімнати площею 6,0 кв.м, та звільнення цих приміщень від своїх речей, повернення їй комплекту ключів;

- встановити порядок користування житловим будинком у АДРЕСА_2 та виділити їй у користування приміщення: (1-1) - кухні площею 8,0 кв.м., (1-2) - коридору площею 4,1 кв.м., (1-3) - кімнати площею 10,4 кв.м., (1-4) - кімнати площею 6,0 кв.м., а ОСОБА_2 - наступні приміщення: (1-5) - кімнати площею 7,7 кв.м., (1-6) - кімнати площею 13,0 кв.м., (1-7) кухні площею 7,1 кв.м., (І) - веранди площею 6,3 кв.м; надвірні споруди: «В» - льох цегляний; «Б» - сарай дерев`яний; « Д» - сарай дерев`яний; «Г» вбиральня дерев`яна залишити у загальному користуванні;

- заборонити ОСОБА_2 самовільне входження до її житла, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ;

- стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично користується будинком, має ключі від будинку, майже щодня відвідує будинок, не була виселена з будинку відповідачем, а змінила місце свого проживання через неможливість проживання разом з ОСОБА_2 , який є співвласником спірного будинку. Правові підстави для вселення ОСОБА_1 до спірного житлового будинку, повернення раніше займаних нею приміщень та їх звільнення від речей відсутні, оскільки вказані приміщення не були виділені позивачу в натурі. Встановивши, що спірний житловий будинок фактично з двома входами, проте всередині містить вільні проходи між кімнатами, не розділений, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для заборони ОСОБА_2 самовільного входження до житла ОСОБА_1 , оскільки такі приміщення належать сторонам на праві спільної часткової власності. Відмовляючи в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про виділення їй у користування частини житлових приміщень, суд виходив з того, що позивачем не надано належних доказів щодо можливості такого виділу, який би відповідав часткам, що належать сторонам на праві власності. За встановлених судом обставин підстав для відшкодування відповідачем ОСОБА_1 моральної шкоди судом не встановлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та залишити її позов без розгляду на підставі ст. 257 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального закону розглянув цивільну справу без участі позивача та її представника, чим порушив права позивача надати докази по справі, на захист та особисту участь у розгляді справи. Апелянт стверджує, що за неявки позивача у судове засідання, суд був зобов`язаний урахувати положення п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України та залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 . Апелянт звертає увагу, що судом першої інстанції не були допитані свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , не досліджені матеріали цивільної справи № 750/1615/14 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим будинком та надвірними будівлями, встановлення порядку користування земельною ділянкою, зобов`язння вчинити дії та стягнення моральної шкоди; не приєднані і не досліджені довідки вуличного комітету Деснянської районної у місті Чернігові ради № 14 від 25.04.2007 року, № 14 вд 03.12.2007 року, № 14 від 12.01.2008 року; № 105 від 28.06.2010 року; не досліджені і не враховані матеріали кримінального провадження за № 0000237 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 29 липня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2019 року без змін. Приймаючи постанову від 29 липня 2019 року, колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції, вказавши, що судом першої інстанції вірно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка, а апеляційна скарга не містить передбачених процесуальним законом підстав для скасування рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 5 березня 2019 року та які б безспірно підтвердили обґрунтованість заявлених вимог.

Додатковою постановою Чернігівського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 600 грн у відшкодування судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідачем доведений розмір понесених витрат на професійну правничу допомогу, тоді як позивачем не доведено неспівмірності цих витрат.

Постановою Верховного Суду від 22 липня 2020 року касаційні скарги ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2019 року, постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 липня 2019 року та додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року задоволено частково. Постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 липня 2019 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим будинком скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення Деснянського районного районного суду м. Чернігова від 5 березня 2019 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 липня 2019 року залишено без змін. Скасовано додаткову постанову Чернігівського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року.

Верховний Суд при касаційному перегляді справи погодився з висновками судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту незаконного проникнення ОСОБА_2 до житла та незаконного виселення ОСОБА_1 із будинку, зобов`язання вселити ОСОБА_1 у будинок, звільнити приміщення від сторонніх речей та повернути їй комплект ключів, заборони ОСОБА_2 самовільне входження до будинку та відшкодування моральної шкоди є правильними, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.

Скасовуючи постанову Чернігівського апеляційного суду від 29 липня 2019 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим будинком та передаючи справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, касаційний суд виходив з того, що судами обставини справи встановлено неповно, а висновок про відсутність правових підстав для задоволення (повного або часткового) позову ОСОБА_1 в частині визначення порядку користування будинком є передчасним.

Також Верховний Суд прийшов до висновку про те, що оскільки постанова апеляційного суду підлягає скасуванню в частині вирішення однієї з позовних вимог з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, тобто розгляд справи не закінчено, підлягає скасуванню й додаткова постанова Чернігівського апеляційного суду від 23 серпня 2019 року, прийнята за результатами вирішення питання про судові витрати. Питання про розподіл судових витрат повинно бути вирішено за результатами ухвалення остаточного рішення у справі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов. У наданих апеляційному суду відповідачем ОСОБА_2 письмових поясненнях він просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2019 року без змін.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст.268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону в частині, направленій касаційною інстанцією на новий апеляційний розгляд, судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

Рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині, яка направлена для перегляду касаційною інстанцією.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 2/7 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 30 листопада 2007 року, укладеного із ОСОБА_8

ОСОБА_2 є власником 5/7 частин зазначеного житлового будинку на підставі договору дарування від 01 квітня 2011 року, укладеного з ОСОБА_4 , згідно пункту 1 якого дарувальник безоплатно передає у власність обдарованого належні на праві власності 5/7 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Житловий будинок, 5/7 частин якого відчужуються, дерев`яний, літ.»А-1», має в цілому 37, 1 кв .м житлової площі, 62, 6 кв. м загальної площі. З надвірних споруд є: сарай, дерев`яний літ. «Б», погреб, цегляний, літ. 1«В», сарай, дерев`яний, літ. «Д», вбиральня, дерев`яна, літ. «Г».

Згідно пункту 2 договору дарування від 01 квітня 2011 року нерухоме майно належить дарувальнику таким чином:

- 3/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами належать дарувальнику на підставі договору дарування, посвідченого 27 грудня 1994 року Першою чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-6742;

- 2/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами належать дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17 лютого 2009 року Першою чернігівською державною нотаріальною конторою.

23 липня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір про внесення змін та доповнень до договору дарування 5/7 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, яким викладено пункт 1 договору дарування від 01 квітня 2011 року в такій редакції:

«1. Дарувальник безоплатно передає у власність обдарованого належні їй на праві власності 5/7 (п`ять сьомих) частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з яких: 3/7 (три сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами складаються з: кімнати 1-5, 1-6 пл.7, 7 кв. м, 13 кв. м, кухні 1-7 пл. 7, 1 кв. м, веранди І пл. 6, 3 кв. м, жилої площі 20, 7 кв. м, а 2/7 (дві сьомих) частини ідеально»»

Сторони дійшли згоди доповнити пункт 2 договору дарування наступним: «що складаються з: кімнати 1-5, 1-6 пл.7, 7 кв. м, 13 кв. м, кухні 1-7 пл. 7, 1 кв. м, веранди І пл. 6, 3 кв. м, жилої площі 20, 7 кв; м та викласти пункт 2 договору дарування в наступній редакції: «2. Нерухоме майно належить дарувальнику таким чином:

- 3/7 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що складаються з: кімнати 1-5, 1-6 пл. 1-5, 16 пл.7, 7 кв. м, 13 кв. м, кухні 1-7 пл. 7, 1 кв. м, веранди І пл. 6, 3 кв. м, жилої площі 20, 7 кв; м належать дарувальнику на підставі договору дарування, посвідченого 27 грудня 1994 року Першою чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1-6742, зареєстрованого в Чернігівському міжміському бюро технічної інвентаризації 6 січня 1995 року записаного в реєстрову книгу № 117 за реєстровим № 5783;

- 2/7 (дві сьомих) частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами належать дарувальнику на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 17 лютого 2009 року Першою чернігівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-932. Право власності на 2/7 частини житлового будинку, зареєстровано 19 березня 2009 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 18516575, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22207644, виданого комунальним підприємством «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, номер запису 5783.

Між позивачкою та відповідачем виникали спори щодо користування їх частками у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 15 червня 2012 року по справі № 2/2506/36/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 11 грудня 2012 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення в натурі 2/7 частин житлового будинку АДРЕСА_1 зі спільної часткової власності, відмовлено.

Також рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 вересня 2013 року по справі № 2506/11912/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 15 листопада 2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділення в натурі на праві особистої власності 5/7 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , із яких: 3/7 частин житлового будинку складається з кімнат 1-5, 1-6, площа 7, 7 кв. м, та 13 кв. м, кухня 1-7 площею 7,1 кв. м, веранда 1 площею 6,3 кв. м; 2/7 частин житлового будинку складається з кімнат 1-2, 1-4 та частин кімнати 1-3, та надвірних будівель погребу цегляного, відмовлено.

Крім того, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 вересня 2013 року у справі № 750/7931/13-ц в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення в частину будинку, що знаходиться в спільній частковій власності АДРЕСА_1 шляхом надання ключів від будинку, відмовлено.

Також, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 червня 2013 року у справі № 750/1654/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 13 липня 2013 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю та земельною ділянкою - задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 відбудувати пошкоджені двері погребу позначеного в технічній документації літерою «В», за адресою АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні спільним майном, а саме погребом позначеним в технічній документації літерою « В» за адресою АДРЕСА_1 , шляхом надання ОСОБА_1 ключів та вільного доступу до входу. Зобов`язано ОСОБА_2 прибрати дерев`яний щит від вікна коридору позначеного в технічній документації «1-2» домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Відновлено порядок користування земельною ділянкою, зобов`язавши ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 , шляхом знесення самочинно збудованого паркану, двох собачих будок. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 грн моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Також, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 31 березня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності на частину будинку, відмовлено.

Постановою Чернігівського апеляційного суду від 11.02.2019 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.10.2018 року скасовано. Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової Ольги Степанівни про тлумачення умов договору, визнання договору про внесення змін та доповнень до договору дарування частково недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі ЖК УРСР) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

При зверненні до суду з цим позовом, позивач просила:

- виділити їй у користування приміщення: (1-1) - кухня площею 8,0 кв. м, (1-2) - коридор площею 4, 1 кв. м, (1-3) - кімната площею 10, 4 кв. м та (1-4) кімната площею 6,0 кв.м.;

- виділити у користування ОСОБА_2 приміщення: (1-5) - кімната площею 7, 7 кв. м, (1-6) кімната площею 13, 0 кв. м, (1-7) кухня площею 7,1 кв. м, (І) - веранда площею 6, 3 кв. м;

- надвірні споруди: «В» льох; «Б» сарай; «Д» сарай; «Г» вбиральня залишити у загальному користуванні.

Таким чином, ОСОБА_1 заявлені вимоги про встановлення порядку користування співвласниками житловим будинком.

Оскільки вказані вимоги не стосуються поділу майна в натурі для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно.

Суд першої інстанції помилково ототожнив вимоги ОСОБА_1 про встановлення порядку користування спільним майном з вимогами про поділ спільної власності з метою припинення такого її режиму, не врахував, що співвласники тривалий час не можуть дійти добровільної згоди щодо визначення порядку користування будинком та фактично не вирішив спір в цій частині по суті.

При цьому, судом не було враховано, що відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , останній складається із чотирьох житлових кімнат (10, 4 кв. м, 6 кв. м, 7 7 кв. м та 13 кв. м), має дві кухні (8 кв. м. та 7, 1 кв. м), веранду (6, 3 кв. м) та передпокій (4, 1 кв. м), загальна площа спірного житлового будинку становить - 62, 6 кв. м, а житлова 37, 1 кв. м.

Виходячи із загальної та житлової площі спірного житлового будинку 62, 6 кв. м та 37, 1 кв. м на 2/7 частини у праві власності ОСОБА_1 орієнтовно припадає 17, 9 кв. м загальної площі та 10, 6 кв. м житлової площі, а на 5/7 частини у праві власності ОСОБА_2 відповідно 44, 7 кв. м загальної площі та 26, 5 кв. м житлової площі.

Будинок має два входи, дві кухні та чотири житлові кімнати різної площі, у тому числі кімнату № 1-3 житловою площею 10,4 кв.м та кухню № 1-1 площею 8 кв.м., що загалом становить 18, 4 кв.м.

Отже, існує реальна можливість визначення порядку користування будинком між співвласниками відповідно до розміру (або із незначним відхиленням) ідеальних часток у праві власності.

ОСОБА_1 при новому апеляційному перегляді рішення суду звернулась до суду з письмовою заявою, в якій погоджувалась на часткове задоволення позовних вимог щодо встановлення порядку користування будинком та просила виділити в її користуваня кухню ( 1-1) площею 8.0 кв.м, (1-2) - коридор площею 4, 1 кв. м, (1-3) - кімната площею 10, 4 кв. м, зазначаючи про можливість облаштування проходу між кімнатами 1-5 та 1-4. Пояснювала, що залишення у спільному користуванні коридору (1-2) не вирішить спору між сторонами та навпаки продовжить існування конфліктної ситуації.

В своїх додаткових поясненнях наданих на адресу апеляційного суду ОСОБА_2 зазначав, що запропонований ОСОБА_1 новий варіант встановлення порядку користування порушує його права, як співвласника домоволодіння, вважає, що такий варіант поділу фактично позбавляє його права на частину власності, що є неприпустимим. Просив суд залишити кімнату ( 1-1) площею 8.0 кв.м., (1-2) - коридор площею 4, 1 кв. м, (1-3) - кімнату площею 10, 4 кв. м., та кімнату (1-4) - кімнату площею 6,0 кв.м. в загальному користуванні. В судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 зазначав про дотримання балансу інтересів обох співвласників та як можливий варіант встановлення порядку користування пропонував виділення в користування ОСОБА_1 кімнати площею 10, 4 кв. м, а йому кімнати площею 6.0 кв.м., залишивши в спільному користуванні коридор площею 4, 1 кв. м та кухню площею 8.0 кв.м. ОСОБА_2 також вказував, що залишення в спільному користуванні кухні площею 8,0 кв.м. надасть можливість йому облаштувати його частину будинку газом, оскільки в його кімнатах газ відсутній і всі спроби підключення газу не були успішними через супротив ОСОБА_1 .

Враховуючи, що фактично спір між сторонами щодо житлового будинку існує із 2011 року, сторони систематично звертаються до суду для вирішення спорів щодо будинку, зокрема ОСОБА_2 звертався до суду із позовами до ОСОБА_1 про виділення в натурі частки житлового будинку (справи № 2/2506/36/12 та № 2506/11912/2012), про вселення в частину будинку, що знаходиться в спільній частковій власності (справа № 750/7931/13-ц) та про встановлення порядку користування житловим будинком з надвірними будівлями та земельною ділянкою, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди (справа № 750/1615/14), а ОСОБА_1 - із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю та земельною ділянкою (справа № 750/1654/13-ц), а також наявність неприязних відносин та небажання знаходження компромісних рішень з боку обох сторін у спорі, апеляційний суд вважає за можливе та з метою припинення конфліктної ситуації задовольнити вимоги ОСОБА_1 частково, визначивши такий порядок користування, який найбільш відповідає розміру ідеальних часток співвласників, але з невеликим відхиленням. Суд при цьому враховує можливість облаштування проходу між кімнатами 1-5 та 1-4 та технічної відсутності облаштування входу в кімнату 1-3 з кімнати 1-1 ( наявність несучої стіни).

Так, найбільш прийнятним та таким, що відповідає розміру часток, та з метою врегулювання конфлікту між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , колегія суддів вважає за можливе виділення в користування ОСОБА_1 приміщення: (1-3) - кімнату площею 10,4 кв. м, залишивши в користуванні ОСОБА_2 приміщення: (1-5) - кімнату площею 7,7 кв. м, (1-6) кімнату площею 13,0 кв. м, кімнату 1-4 площею 6,0 кв м, (1-7) кухню площею 7,1 кв. м, (І) - веранду площею 6,3 кв. м; залишити в спільному користуванні кухню (1-1) площею 8,0 кв.м, (1-2) коридор площею 4,1 кв. м, надвірні споруди: «В» льох; «Б» сарай; «Д» сарай; «Г» вбиральню.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що у січні 2019 року між ОСОБА_2 (клієнт) і адвокатом Новиком М.С. (адвокат) було укладено договір про надання юридичних послуг, за умовами якого адвокат зобов`язується надати клієнту юридичну допомогу на будь-якій стадії цивільного процесу в справах, що стосується прав та інтересів (а.с.113, 114 т.1).

15 січня 2019 року адвокату виданий ордер на надання правової допомоги на підставі вказаного договору у Деснянському районному суді м.Чернігова і Чернігівському апеляційному суді.

За надані юридичні послуги ОСОБА_2 сплачено 3000 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера (а.с.63 т.1), до якої також додано Акт приймання-передавання грошових коштів згідно договору про надання юридичних послуг №01 від 15.01.2019 року (а.с.164 т.1) та Розрахунок суми витрат за надану правову допомогу (а.с.165 т.1).

Згодом під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції до матеріалів справи за клопотанням адвоката відповідача було приєднано Розрахунок суми витрат за надану правову допомогу і квитанцію про сплату ОСОБА_2 5000 грн.

Згідно із Розрахунками суми витрат за надану правову допомогу адвокатом Новиком М.С. надано клієнту правову допомогу наступного характеру: ознайомлення із матеріалами справи, вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, підготовка процесуальних документів, участь у судовому засіданні апеляційної інстанції.

Пунктом 3 частини 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 просила: 1) встановити факт незаконного проникнення ОСОБА_2 до її житлового приміщення та незаконного її виселення із житла; 2) усунути перешкоди у користуванні житлом шляхом вселення ОСОБА_1 до частини житлового будинку та повернення їй раніше займаних приміщень; 3) встановити порядок користування житловим будинком; 4) заборонити ОСОБА_2 самовільне входження до житла ОСОБА_1 ; 5) стягнути з відповідача компенсацію задавної моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

Враховуючи, що судом задоволено лише одну позовну вимогу, позов задоволено на 20%.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що позивачка ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, спір виник між сторонами в тому числі у зв`язку з відсутністю згоди відповідача щодо користування спільною власністю, неприязними відносинами між сторонами, а також, що спір вирішується апеляційним судом фактично і щодо порядку користування житловим будинком відповідачем ОСОБА_2 , і вважає за необхідне, з урахуванням пропорційності, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнути 4480 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Оскільки витрати на професійну правничу допомогу було стягнуто рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2019 року у розмірі 2000 грн, а також додатковою постановою Чернігівського апеляційного суду від 05 вересня 2019 року у розмірі 2600 грн (яка згодом була скасована постановою Верховного Суду від 22 липня 2020 року), колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність збільшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, визначених оскаржуваним рішенням суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2019 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування житловим будинком і задовольнити частково вказані позовні вимоги.

Встановити порядок користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2 , виділивши в користування ОСОБА_1 приміщення: (1-3) - кімнату площею 10,4 кв. м, залишивши в користуванні ОСОБА_2 приміщення: (1-5) - кімнату площею 7,7 кв. м, (1-6) кімнату площею 13,0 кв. м, кімнату 1-4 площею 6,0 кв м, (1-7) кухню площею 7,1 кв. м, (І) - веранду площею 6,3 кв. м; залишити в спільному користуванні кухню (1-1) площею 8,0 кв.м, (1-2) коридор площею 4,1 кв. м, надвірні споруди: «В» льох; «Б» сарай; «Д» сарай; «Г» вбиральню .

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 березня 2019 року змінити в частині стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, збільшивши їх розмір з 2000 грн до 4480 (чотири тисячі чотириста вісімдесят) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 8 вересня 2020 року.

Головуючий: Судді: