КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 754/99/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Панченко О.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Желепи О.В.,

при секретарі Миронюк І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що на підставі ордеру на жиле приміщення №Г 222998 серії Б від 14.01.1974 року, виданого Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів міста Києва на ім`я ОСОБА_3 (її матері) на сім`ю у складі: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (її батьки), ОСОБА_1 (донька), ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (сини) було надано право на зайняття приміщення в квартирі АДРЕСА_1 .

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки та відповідача ОСОБА_3 , а 01 травня 2014 року батько позивачки та відповідача - ОСОБА_4

ОСОБА_1 повністю прийняла дану квартиру у власність, сплачує за неї комунальні послуги. Відповідач та його син ОСОБА_6 в квартирі не проживають, про що працівниками ЖЕК 302 було складено відповідні акти.

У зв`язку з цим позивачка була вимушена звернутися до суду з даним позовом і просила визнати відповідача та його неповнолітнього сина такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в даній квартирі.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивачки не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження вимог позову.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

11.06.2018 року представником відповідача було подано до суду письмовий відзив на позов, в якому вона зазначила про те, що її довіритель не погоджується з тим, що зазначено у позові, докази, надані позивачем не містять в собі підтвердження фактів, викладених в позові, а позивачка незаконним шляхом намагається позбавити відповідача єдиного житла. Так, після смерті батьків позивачки та відповідача - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартирі залишилися зареєстрованими позивачка, відповідач та малолітній син відповідача - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який є інвалідом з дитинства. Весь час поки батьки позивачки та відповідача були живі, то відповідач мав вільний доступ до квартири і були відсутні будь-які перепони у користуванні квартирою для нього та його сина. Після смерті батьків відносини з позивачкою значно погіршилися, позивачкою без відома відповідача було заблоковано доступ до квартири, змінені замки на дверях, тобто, фактично заблоковано доступ до місця проживання відповідача. Не дивлячись на те, що позивачкою чинилися незаконні дії, спрямовані на позбавлення відповідача житла, відповідач вживав всіх виключних заходів з метою участі в утриманні вказаної квартири. Так, в травні 2017 року відповідач переоформив на себе особовий рахунок на сплату житлово-комунальних послуг та уклав договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва». З метою розподілу судових витрат на житлово-комунальні послуги відповідач надіслав позивачці лист, в якому запропонував укласти окремі договори найму квартири та здійснити розподіл особового рахунку між всіма користувачами. Отже, позивачка без наявних на те підстав та належних доказів намагається позбавити особу відповідача єдиного наявного у нього житла та залишити на вулиці разом з малолітньою дитиною - інвалідом з дитинства.

Протокольною ухвалою суду від 24.09.2018 року до участі в справі залучено в якості третіх осіб - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та Службу у справах дітей Деснянської РАДА в м. Києві.

Судом встановлено, що на підставі ордеру на жиле приміщення №Г 222998 серії Б від 14.01.1974 року, виданого Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів міста Києва на ім`я ОСОБА_3 - матері позивачки та відповідача у справі, на сім`ю у складі: її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , донька ОСОБА_1 , сини ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було надано право на зайняття приміщення в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачки та відповідача у справі - ОСОБА_3 , а 01.05.2014 року їх батько - ОСОБА_4 (а.с.10-11).

Встановлено, що на даний час в квартирі зареєстровано три особи: позивачка, відповідач у справі та його неповнолітній син, який є інвалідом з дитинства.

Відповідно до витягу з розпорядження Деснянської РДА в місті Києві від 15.05.2017 року №268, відповідачу у справі ОСОБА_2 було дозволено змінити договір найму трикімнатної квартири АДРЕСА_2 у зв'язку зі смертю матері, ОСОБА_3 -власника особового рахунку (а.с.104).

19 січня 2018 року відповідачем ОСОБА_2 та КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» укладено договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (а.с.105-106).

13 січня 2018 року відповідач ОСОБА_2 звертався з письмовою заявою до позивачки та просив надати йому рахунки на сплату житлово-комунальних послуг за період від 15.05.2017 року до січня 2018 року. Крім того, запропонував укласти окремі договори найму квартири та здійснити розподіл особового рахунку між всіма користувачами (а.с.107). Як пояснила в судовому засіданні позивачка, вона дійсно отримала такого листа.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно з ч.4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 39 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст.405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72, 116, 156 ЖК України; ст.405 ЦК України).

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

У ст.71 ЖК України зазначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

За ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як стверджувала позивачка в судовому засіданні, відповідач не проживає у спірній квартирі понад шість місяців без поважних на те причин. На підтвердження даних тверджень позивачка надала суду Акти складені ЖЕК 302 (а.с.13-15).

Відповідач в судовому засіданні заперечуючи проти позову зазначав про те, що весь час поки їх з позивачкою батьки були живі він мав вільний доступ до квартири і були відсутні будь-які перепони у користуванні квартирою для нього та його сина. Після смерті батьків відносини з позивачкою значно погіршилися, нею без його відома було заблоковано доступ до квартири, змінені замки на дверях, тобто, фактично заблоковано доступ до місця проживання. Крім того, зазначив про те, що він також не міг постійно проживати в спірній квартирі через хворобу дитини, яка не може проживати у квартирі разом з іншими, сторонніми для неї особами.

Позивачка в судовому засіданні не заперечувала проти того, що нею дійсно були замінені замки дверей спірної квартири.

Також, в судовому засіданні було встановлено, що син відповідача є дитиною - інвалідом, за яким потрібен постійний догляд, лікування, забезпечення. В матеріалах справи міститься медична документація, з якої вбачається, що від 2013 року дитина перебуває на диспансерному обліку у зв`язку із захворюванням, має діагноз «Атиповий аутизм з розумовою відсталістю». Дитина має напади агресії, перебуває стабільно в агресивному стані, за рекомендацією лікарів дитина перебуває на індивідуальному домашньому навчанні, оскільки вкрай агресивно реагує на сторонніх осіб і дітей, у дитини порушення процесів мислення, виражене порушення особистої сфери по аутистичному типу.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що позивачкою у справі було замінено замки у дверях спірної квартири, чого вона сама не заперечувала під час розгляду справи судом. Крім того, акти складені комісією ЖЕД №302, подані позивачкою до суду як докази не проживання в спірній квартирі відповідача не могли бути прийнятими судом, як належні докази його не проживання в спірній квартирі, так як вони складені сусідами позивачки, не затверджені посадовою особою ЖЕД та подані до суду в копіях. Крім того, в наданих актах взагалі не зазначено період не проживання відповідача у спірній квартирі. Свідчення в судовому засіданні свідків - сусідів позивачки суд вірно оцінив критично, так як ці покази надавалися ними про відсутність речей відповідача у спірній квартирі і про те, що останній не проживає в ній їм відомі зі слів самої позивачки. Також судом взято уваги те, що після смерті батьків сторін у справі відповідачу було надано право змінити договір найму житлового приміщення, після чого він письмово звертався до позивачки із заявою з проханням надавати йому рахунки для сплати ним комунальних послуг, проте позивачка отримавши таку заяву жодним чином не відреагувала.

Отже, в судовому засіданні стороною відповідача було доведено, що йому дійсно з боку позивачки чинилися перешкоди у користуванні спірним житлом, яким він користувався на протязі багатьох років, сплачував за нього комунальні послуги і в квартирі залишилися його особисті речі, а саме, одяг, книги, фото, та інше.

Квартира АДРЕСА_1 це житло, яке залишилося від батьків позивачці та відповідачу у справі, у відповідача відсутнє будь - яке інше житло на праві власності, до спірного житла він не втрачав інтерес, деякий час не міг проживати в квартирі, оскільки має дитину - інваліда, який має діагноз «Атиповий аутизм з розумовою відсталістю» та який не може проживати у квартирі разом з іншими, сторонніми для неї особами, що є також поважними причинами для не проживання у спірній квартирі.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що стороною позивача не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження вимог позову, а тому позовні вимоги не підлягали до задоволення.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: