Справа № 203/2982/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Дикаленко А.В.

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності, припинення права спільної сумісної власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування заявлених позовних вимог посилаючись на те, що на підставі договору дарування від 01.02.2001 року був власником квартири АДРЕСА_1 . 13.09.2003 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 17.03.2006 року зазначену вище квартиру було переоформлено на відповідачку, оскільки він на той час мав майнові претензії від третіх осіб та побоювався, що на квартиру може бути звернуто стягнення. Квартира була переоформлена за запропонованим нотаріусом договором купівлі-продажу, хоча фактично грошові кошти за квартиру відповідачка не передавала. Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30.10.2018 року шлюб з відповідачкою було розірвано. Також зазначив, що в період придбання квартири вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, проживали однією сім?єю. Квартир до переоформлення на відповідачку перебувала в його особистій власності, оскільки була йому подарована. В подальшому він здійснив поточний ремонт в квартирі, облаштував її меблями, сплачував усі комунальні послуги, а тому квартира є їх спільною сумісною власністю. В зв`язку з цим, позивач просив суд визнати за ним та відповідачкою право власності за кожним на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідачки понесені по справі судові витрати.

Під час розгляду справи, позивач уточнив позовні вимоги та остаточно просив поділити спільне сумісне майно подружжя, припинивши право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 , визнати за ним та відповідачкою право власності на Ѕ частину квартири за кожним, а також стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачка за неодноразовими викликами до суду не з`явилась, про причини своєї неявки не повідомила. Поряд з цим, в наданій заяві просила розглядати справу без її участі та відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у відзиві та поясненнях. При цьому, в наданому відзиві та поясненнях відповідачка посилалась на те, що спірна квартира дійсно була придбана нею під час шлюбу з позивачем , а тому відповідно до положень чинного законодавства належить їм на праві спільної сумісної власності. Після розірвання шлюбу позивач неодноразово, в грубій формі та ультимативній формі, застосовуючи шантаж, а іноді залякування та погрози, вимагав від неї здійснити відчуження речових прав на квартиру на його користь, або на користь третіх осіб, стверджуючи, що вказане майно є його особистою власністю. Проти таких вимог вона дійсно заперечувала, оскільки вважала себе співвласником майна. Також зазначила, що позивач не надав доказів звернення до неї з питань поділу спільного майна, відмови в цьому з її боку та можливого невизнання, оспорювання або порушення нею його речових прав. Враховуючи, що зміна права спільної сумісної власності на право спільної часткової власності не є порушенням її речових прав та в разі надходження від позивача пропозиції укласти нотаріально посвідчений договір розподілу часток у праві спільної сумісної власності, вона не матиме заперечень щодо укладання такого правочину. Крім того, посилалась на те, що у позивача в одноособовому володінні та користуванні перебуває транспортний засіб, що був придбаний під час шлюбу, що позивач «забув» про наявність малолітньої дитини, яка проживає разом із нею в спірній квартирі та перебуває на утриманні матері. При цьому позивач не виконує батьківські обов`язки та не приймає участі в утриманні дитини. Фактичне ухилення позивача від виконання батьківських обов`язків з утримання дитини, приховування набутого під час шлюбу майна, проживання дитини разом із матір`ю та потреба дитини в окремому житловому приміщенні (кімнаті), є підставою для відступлення судом від принципу рівності часток та визнання за позивачем права власності на 1/3, а за відповідачкою на 2/3 часток всього майна, набутого під час шлюбу.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст.57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Судом встановлено, що сторони з 13.09.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 30.10.2018 року шлюб між сторонами було розірвано.

До реєстрації шлюбу з відповідачкою, а саме: 01.02.2001 року, позивачем на підставі договору дарування було придбано квартиру АДРЕСА_1 , яка в силу положень ч.1 ст.57 СК України, була його особистою власністю.

Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, позивач згідно договору купівлі-продажу від 17.03.2006 року продав зазначену вище квартиру своїй дружині - відповідачці.

Як зазначив позивач, на той час він мав майнові претензії від третіх осіб та побоювався, що на квартиру може бути звернуто стягнення. В зв`язку з цим, квартиру було переоформлено за запропонованим нотаріусом договором купівлі-продажу, хоча фактично грошові кошти за квартиру відповідачка не передавала.

Суд враховує, що спірна квартира, яка належала на праві особистої приватної власності позивачу та в період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою була переоформлена на неї на підставі договору купівлі-продажу, продовжувала використовуватись в інтересах сім`ї, для спільного проживання сторін та їх дитини, таким чином набула статусу спільно сумісної власності подружжя.

Вказана обставина, згідно відзиву на позовну заяву відповідачкою не заперечувалась.

Не заперечуючи проти того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю її та позивача, відповідачка поряд з цим просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що відповідний спір між ними відсутність та вона не заперечує за наявної пропозиції позивача оформити розподіл часток шляхом укладання відповідного договору в нотаріальному порядку.

Поряд з цим, в своїх письмових поясненнях відповідачка фактично заперечувала проти поділу квартири в рівних частках, посилаючись на те, що в квартирі разом із нею проживає дитина, яку позивач не утримує, приховує наявність іншого спільного майна, зазначивши, що це є підставою для відступлення судом від принципу рівності часток та визнання за позивачем права власності на 1/3, а за відповідачкою на 2/3 часток всього майна, набутого під час шлюбу.

Вказане свідчить про наявність між сторонами спору щодо порядку поділу спільного сумісного майна, який відповідно до ч.1 ст.71 СК України підлягає вирішенню в судовому порядку.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Суд враховує, що посилаючись на наявність у сторін іншого спільного майна, відповідачка не надала жодних доказів на підтвердження цього факту.

Також, відповідачкою не надано доказів щодо наявності у позивача заборгованості по аліментам, що були присудженні з останнього за судовим наказом від 29.11.2019 року.

Будь-яких інших обставин, що мають істотне значення та давали б підстави для відступу від рівності часток подружжя згідно ст.70 СК України, відповідачкою не наведено та матеріали справи не містять.

В зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі та в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності за кожним на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка складається з приміщень: 1,8 - коридори; 2 - вбиральня; 3 - ванна; 4 - кухня; 5,6,9 - житлові кімнати; 7 -кладова; І - балкон, загальною площею 57,6 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м.

Право спільної сумісної власності на вказане майно припинити.

Відповідно до ст.141 СК України стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір в сумі 1536 грн. 80 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.57,60,69,70,71 СК України, ст.372 ЦК України, ст.ст.2-5, 10-13,76-81,141,211,258,259,263-268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності, припинення права спільної сумісної власності - задовольнити повністю.

В порядку поділу спільного сумісного майна:

-визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка складається з приміщень: 1,8 - коридори; 2 - вбиральня; 3 - ванна; 4 - кухня; 5,6,9 - житлові кімнати; 7 -кладова; І - балкон, загальною площею 57,6 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м.

-визнати за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , яка складається з приміщень: 1,8 - коридори; 2 - вбиральня; 3 - ванна; 4 - кухня; 5,6,9 - житлові кімнати; 7 -кладова; І - балкон, загальною площею 57,6 кв.м, житловою площею 40,7 кв.м.

Право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 - припинити.

Стягнути з відповідачки ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в сумі 1536 грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо або через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 26 серпня 2020 року.

Суддя С.Ю.Казак