Постанова

Іменем України

30 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 447/880/15-ц

провадження № 61-11277св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи: Новороздільська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Новороздільського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Львівській області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року у складі судді Бачун О. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2019 року

у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Новороздільська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Новороздільського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі - Реєстраційна служба Новороздільського РУЮ), про визнання договору недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у період з 23 липня 1983 року до 23 листопада 1995 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі

з ОСОБА_2 . За час шлюбу за спільні грошові кошти та в інтересах сім`ї на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 29 червня 1994 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , ними придбано квартиру АДРЕСА_1 .

З березня 2008 року її колишній чоловік ОСОБА_2 відбував покарання

в місцях позбавлення волі, однак у квітні 2014 року їй стало відомо, що його умовно-достроково звільнено від відбування покарання. Вона, як співвласник зазначеної квартири, неодноразово зверталась до колишнього чоловіка щодо вирішення питань про користування належною їм на праві спільної сумісної власності квартирою або можливості її розподілу, внаслідок чого дізналась, що квартира йому більше не належить.

Так, 12 червня 2008 року під час відбування покарання в місцях позбавлення волі ОСОБА_2 нотаріально посвідченою довіреністю в приміщенні слідчого ізолятора № 19 УДДУ ПВП у Львівській області уповноважив ОСОБА_3 бути представником з питань дарування його матері ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 .

29 липня 2008 року між ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири.

31 липня 2008 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу продала зазначену квартиру ОСОБА_7 , а остання 18 вересня 2008 року подарувала її ОСОБА_5 .

Позивач вважала такі дії відповідачів незаконними.

У зв`язку з цим, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:

- визнати недійсним договір дарування квартири від 29 липня 2008 року;

- визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_2 ;

- визнати за нею та за ОСОБА_2 рівні частини у спільній сумісній власності на квартиру, тобто по Ѕ частині за кожним;

- визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири;

- витребувати на її користь у ОСОБА_5 Ѕ частину квартири.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 14 травня 2019 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_2 , з однієї сторони та ОСОБА_4 , посвідчений 29 липня 2008 року Новороздільською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за № 2843.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визначено рівні частини у спільній сумісній власності на квартиру

АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири

АДРЕСА_1 та витребувано на користь ОСОБА_1 у ОСОБА_5 Ѕ частину цієї квартири.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суди керувалися тим, що на підставі статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (у редакції, чинній на час укладення договору від 29 червня 1994 року, далі - КпШС України) спірна квартира набута ОСОБА_2 та

ОСОБА_1 за час шлюбу. Під час розгляду справи відповідачі не оспорювали зазначений факт, а тому ця квартира з моменту придбання перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Недотримання ОСОБА_2 при відчуженні квартири вимог закону щодо отримання згоди співвласника є підставою для визнання такого правочину недійсним на підставі статей 203, 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 при укладенні договору дарування від 29 липня 2008 року свідомо повідомили нотаріусу неправдиву інформацію про те, що спірна квартира належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 , придбана ним не за час перебування у шлюбі і права третіх осіб на квартиру, що є предметом договору дарування, відсутні.

З моменту отримання 10 березня 2015 року відповіді ОСОБА_1 на її звернення щодо врегулювання питання користування квартирою

АДРЕСА_1 , вона дізналася про порушення її прав, у зв`язку з чим у квітні 2015 року звернулася до суду за захистом порушених прав у межах строків позовної давності. Відсутні докази про те, що позивачу було відомо про укладення 29 липня 2008 року оспорюваного договору дарування. Враховуючи, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем, який отримав у власність зазначену квартиру на підставі договору дарування від 18 вересня 2008 року, а тому позивач має право витребувати

у нього Ѕ частину спірної квартири.

Аргументи учасників справи

У червні 2019 року ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 грудня

2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2019 року,

в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не надали належної оцінки клопотанню ОСОБА_4 , згідно з яким вона повідомляла суд про те, що

у 1994 році вона подарувала своєму синові ОСОБА_2 1 000 дол. США для купівлі спірної квартири. Отже, ця квартира придбана не за власні спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 , а особистою власністю ОСОБА_2 .

Апеляційний суд неправильно застосував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та не врахував правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступала. Крім цього, аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14-ц.

Також у порушення норм процесуального права суди не надали мотивованої оцінки його аргументам щодо пропуску позивачем позовної давності, оскільки про порушення свого права позивач знала з 2006 року, а тому суди неправильно застосували статтю 261 ЦК України.

Відзиву на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 16 вереcня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що згідно з договором купівлі-продажу від 29 червня 1994 року, посвідченим Новороздільською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим у реєстрі за № 1179 ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 . Цей договір зареєстрований у Стрийському міському бюро технічної інвентаризації 29 червня 1994 року за № 326.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 06 жовтня 1995 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований

23 липня 1983 року. Згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу 23 листопада 1995 року в Книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис № 87 про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

12 червня 2008 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником з питань дарування його матері ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з заявою, поданою у Новороздільську державну нотаріальну контору, ОСОБА_3 ствердила, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 , який на момент набуття права власності на зазначену квартиру не перебував у зареєстрованому шлюбі, а ОСОБА_4 засвідчила, що ці факти їй відомі.

Згідно з договором дарування від 29 липня 2008 року, посвідченим Новороздільською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим у реєстрі за № 2843, ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 , подарувала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

29 липня 2008 року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_3 бути її представником з питань продажу або обміну квартири АДРЕСА_1 за ціною та на умовах за її розсудом.

Згідно з договором купівлі-продажу від 31 липня 2008 року, посвідченим Новороздільською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим у реєстрі за № 2902, ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_2 , продала, а ОСОБА_7 купила спірну квартиру.

Право власності на квартиру

АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 18 вересня 2008 року, посвідченого Новороздільською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого у реєстрі за № 3570.

ОСОБА_2 відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби з 16 березня 2008 року по 14 березня 2014 року.

22 січня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 щодо врегулювання питання користування квартирою АДРЕСА_1 , яка набута у власність за час перебування у шлюбі і є їх спільною власністю. 10 березня 2015 року ОСОБА_2 повідомив позивача про те, що спірна квартира йому більше не належить на праві власності, зазначивши, що власником квартири

є ОСОБА_5 .

Позивач користувалася квартирою і після розірвання шлюбу.

Спірну квартиру відчужено ОСОБА_2 без згоди позивача та без її повідомлення про вчинення такого правочину, у період відбування ним покарання.

Частиною третьою статті 65 Сімейного кодексу України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють

і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що: «розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, від 27 січня

2016 року у справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі

№ 6-533цс16, і вважає, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження

№ 61-43510сво18) зазначено, що: «при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину

є іншою правовою категорією, а саме - об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режим спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Договір дарування спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого

з подружжя, є недійсним в цілому».

У справі, яка переглядається, суди встановили, що на підставі статті 22 КпШС України у редакції, чинній на час придбання спірної квартири, квартира була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 , оскільки набута ними за час шлюбу. Докази, які б підтверджували, що зазначена квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 не надано.

При цьому суди встановили початок перебігу позовної давності за позовом у цій справі та відповідно до статті 261 ЦК України зробили правильний висновок про відсутність підстав для її застосування за заявою відповідача.

Помилковим є посилання у касаційній скарзі на необхідність врахування у цій справі правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від

08 квітня 2015 року у справі № 6-7цс15, оскільки ця позиція викладена за інших фактичних обставин справи (відсутності письмової згоди одного з подружжя при відчуженні спільного рухомого майна, за наявності іншої згоди).

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про те, що недотримання ОСОБА_2 при відчуженні квартири вимог закону щодо отримання згоди співвласника - ОСОБА_1 є підставою для визнання такого правочину недійсним на підставі статей 203, 369 ЦК України, та про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірної квартири на підставі статті 391 ЦК України.

Разом з цим згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які

ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі

№ 6-54цс17зроблено висновок, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Крім того, витребувати можна лише індивідуально визначене майно, однак апеляційний суд витребував 1/2 частину спірної квартири з володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_6, не з`ясувавши, чи це майно виділене в натурі».

Отже, суди помилково застосували до спірних правовідносин положення статей 387, 388 ЦК України, оскільки витребувати можна індивідуально визначену річ,

а не частку в праві спільної часткової власності. Тому у цій частині позовних вимог оскаржені судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення у частині позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна

з чужого незаконного володіння постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів Верховного Суду вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржені судові рішення скасувати в зазначеній частині позовних вимог ОСОБА_1 з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову

у задоволенні позову. В іншій частині оскаржені судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 412, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 грудня

2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2019 рокускасувати в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В іншій частині рішення Миколаївського районного суду Львівської області від

07 грудня 2017 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2019 року залишити без змін.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 грудня 2017 року та постанова Львівського апеляційного суду від 14 травня 2019 року в скасованій частині втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук