Дата документу 02.10.2020
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2020 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі головуючого судді Честнєйшої Ю.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до слідчого СВ Мелітопольського ВП ГУНП України в Запорізькій області Єрмака Віталія Миколайовича про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В:

30 вересня 2020 року позивач звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до слідчого СВ Мелітопольського ВП ГУНП України в Запорізькій області Єрмака Віталія Миколайовича про скасування арешту майна.

Вивчивши зазначену позовну заяву та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку, що провадження у даній справі не може бути відкрито з наступних підстав.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що 20.11.2007 в рамках кримінальної справи №15590711 слідчим Мелітопольського ВП ГУНП України в Запорізькій області Єрмаком В.М. була винесена постанова про накладення арешту на все належне йому на праві вільності майно. 04.12.2007 вказане обтяження зареєстровано у реєстрі прав власності на нерухоме майно. Позивач вказує, що на теперішній час його судимість погашена, під час розгляду справи до нього не було заявлено цивільних позовів про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Позивач звертався до Мелітопольського ВП ГУНП України в Запорізькій області з приводу скасування накладеного арешту, але листом від 19.08.2020 йому рекомендовано звернутися до Мелітопольського міськрайонного суду, оскільки рішення про зняття арешту на майно повинне бути вирішене суддею.

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

У даному випадку арешт на майно позивача (тобто особи, яка була учасником кримінального провадження) було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі за обвинуваченням позивача ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, яка була розглянута судом з ухваленням обвинувального вироку, та враховуючи, що арешт на майно було накладено за правилами КПК України (в редакції 1960 року), суд дійшов висновку про те, що зазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, дане питання слід розглядати в порядку кримінального судочинства.

У порядку, передбаченому КПК України, суди вправі вирішувати питання, що виникають при виконанні вироків, а саме питання щодо скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмові у позові або незастосуванні конфіскації вироком ці заходи не скасовані.

До такого висновку суд дійшов з урахуванням правових позицій Великої Палати Верховного Суду, висловлених у постановах від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19, від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, від 23 травня 2018 року по справі №569/4374/16-ц.

Згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» чинного КПК України запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом..

Згідно зі ст. 409 КПК України ( в редакції 1960 року) питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішується судом, який постановив вирок.

У порядку, передбаченому ст. 411 КПК України (в редакції 1960 року), суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмови в позові або незастосування конфіскації вироком ці заходи не скасовані.

Відповідно до ч.1 ст. 174 КПК України (в редакції 2012 року), підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч. 4 ст. 174 КПК України ( в редакції 2012 року).

Тобто, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлюється ст. 174 КПК України (в редакції 2012 року), і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що у відкритті провадження у даній справі слід відмовити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.186, 258, 260, 353, 354 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до слідчого СВ Мелітопольського ВП ГУНП України в Запорізькій області Єрмака Віталія Миколайовича про скасування арешту майна.

Роз`яснити позивачеві його право звернутися до суду з вказаними вимогами у порядку кримінального судочинства.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду через Мелітопольський міськрайонний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

СУДДЯ: Ю.О.Честнєйша