Справа № 372/3367/19
Провадження № 2-365/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Зінченко О.М.

при секретарях Денисенко Ю.С., Тищенко І.Д.,

представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк», до ОСОБА_2 , третя особа: Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про звільнення майна з-під арешту,

В С Т А Н О В И В:

17 вересня 2019 року представник позивача звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про звільнення майна з-під арешту.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 30.07.2007 року ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») уклали Договір Кредиту № 06/10-390 за умовами якого, Відповідач отримав кошти. Також між АКБ «Укрсоцбанк» та Відповідачем укладено Іпотечний договір відповідно до яких, на забезпечення виконання основного зобов`язання. Іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: Житловий будинок, загальною площею 216.4 кв.м., житловою площею 111,4 кв.м., земельна ділянка, загальною площею 0,149 та, цільового призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Через систематичне невиконання Боржником умов кредитного договору Банк був змушений розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки передбачену Законом України «Про Іпотеку». Однак Позивачу стало відомо, що розпоряджатись майном на даний час неможливо оскільки Обухівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області накладено арешт майна Відповідача та оголошення заборони па його відчуження, якою накладено арешт на все нерухоме майно. За таких обставин представник позивача звернувся до суду за захистом порушеного права та просить задовольнити позов у зазначений ним спосіб.

Ухвалою судді від 23.10.2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження.

Ухвалою суду від 25.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

12.06.2020 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області на підставі клопотання представника АТ «Альфа-Банк» залучено в якості правонаступника позивача Акціонерне товариство «Альфа Банк», (розташований 03150, м. Київ вул. Велика Васильківська,100) до участі у справі позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 , третя особа Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Київській області про звільнення майна з-під арешту.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовну заперечив та повідомив, що викладенні обставини справи є безпідставними та не обґрунтованими, крім того зазначив, що відповідач є власником майна з якого просить зняти арешт представник позивача, надав до суду відзив.

Третя особа Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про розгляд справи повідомлялась належним чином, в судове засідання представника не направила, заяв та клопотань до суду не подала.

Суд, прийняв до уваги обґрунтування представника позивача, заслухавши заперечення представника відповідача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, встановив такі обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено, що 30.07.2007 року ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») уклали Договір Кредиту № 06/10-390 за умовами якого, Відповідач отримав кошти.

Також між АКБ «Укрсоцбанк» та Відповідачем укладено Іпотечний договір № 04/І-897 від 30 листопада 2007 року відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання. Іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: Житловий будинок, загальною площею 216.4 кв.м., житловою площею 111,4 кв.м., земельна ділянка, загальною площею 0,149 та, цільового призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Через систематичне невиконання Боржником умов кредитного договору Банк був змушений розпочати процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки передбачену Законом України «Про Іпотеку».

На підтвердження того, що вказане майно належить позивачу, представником позивача було додано Інформаційну довідку №173912790 від 16.07.2019 року.

Дана інформаційна довідка містила відомості з Державного реестру речових прав на нерухоме майно, відповідно до яких, на підставі статті 37 ЗУ «Про іпотеку», державним реєстратором і комунального підприємства «Агенція адміністративних послух» Турбаніст І.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 47711061 від 10.07.2019 року, відповідно до якого право власності на житловий будинок загальною площею 216.4 кв.м., житловою площею 111.4 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , номер об`єкта РПВН: 13607003, перейшло до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк».

Аналогічна інформація містилася відносно земельної ділянки, загальною площею 0.149 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачем ОСОБА_2 у зв`язку з неправомірними діями Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» та рішенням державного реєстратора Турбаніста І.В., було подано скаргу до Міністерства юстиції України з метою скасування неправомірних рішень.

Наказом №24/5 від 02.01.2020 року Міністерства юстиції України, відповідно до ч.2,5 ст. 26. пп. А п. 2 ч. 6 ст. 36 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 12 Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою І Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 №1128, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 10.07.2019 №№ 47711061, 47719134, 47718609, прийняті державним реєстратором комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Турбаністом І.В. та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29.11.2019 №№ 49946938, 49946707, прийняті приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської і області Іваненком О.В..

Відповідно до Інформаційної довідки №215475088 від 08.07.2020 року (відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно), житловий будинок загальною площею 216.4 кв. м.. житловою площею 111.4 кв.м., реєстраційний номер майна: 13607003, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельних ділянках, а саме: земельна ділянка кадастровий номер: :01:063:0086, площею 0.1 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_1 та земельна ділянка кадастровий номер: :01:063:0087, площею 0.049 га, цільове призначення: для ведення особистою селянського господарства, адреса: АДРЕСА_1 . - належать єдиному власнику - ОСОБА_2 .

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст.ст 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.ч. 1,2,3 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону або договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

З аналізу вищевикладеного слідує, що для задоволення позову про звільнення майна з-під арешту необхідна одночасна наявність двох підстав : позивач повинен бути власником майна, або особою, яка володіє майном на підставі закону або договору; спірне майно не повинно належати боржнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, а відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів).

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, підстави для стягнення судового збору з відповідачів відсутні.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77, 78, 81, 82, 141, 246, 264, 265, 266 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 , третя особа: Обухівський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, про звільнення майна з-під арешту, відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Зінченко