Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08.10.2020 Справа №607/16966/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Сташків Н.М.,

присяжних Джуринська С.І., Камаш Н.Я.,

за участі секретаря судового засідання Облещук О.В.,

з участю учасників процесу:

особи, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, ОСОБА_1 ,

адвоката Бабія Н.І.,

прокурора Воловник М.В.,

представника закладу з надання психіатричної допомоги, лікаря-психіатра Бойчак О.Л.,

представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою представника Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради генерального директора Шкробота В.В. про госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричний заклад у примусовому порядку, -

В С Т А Н О В И В :

Представник Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради генеральний директор Шкробот В.В. 06 жовтня 2020 року звернувся до суду з заявою про госпіталізацію ОСОБА_1 , 04 квітня 1977 року, до психіатричного закладу у примусовому порядку, без її згоди.

В обґрунтування вказаних вимог у заяві зазначено, що 06 жовтня 2020 року ОСОБА_1 у супроводі дочки ОСОБА_2 поступила в стаціонар Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні. Після її огляду лікар-психіатр дійшов висновку про необхідність її госпіталізації для обстеження та лікування у зв`язку з наявністю у неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює суттєву шкоду її здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо їй не буде надана психіатрична допомога. Вказані обставини підтверджені висновком комісії лікарів-психіатрів.

У судовому засіданні представник Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради лікар-психіатр Бойчак О.Л. заяву підтримала з викладених у ній підстав. Вказала, що ОСОБА_1 страждає на хронічне психічне захворювання, діагноз маячний розлад, внаслідок чого чинити суттєву шкоду своєму здоров`ю. Усвідомленої згоди на госпіталізацію не може надати через хворобу, психічний розлад є тяжким, внаслідок наявності у неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює суттєву шкоду її здоров`ю, оскільки ОСОБА_1 відмовляється від їжі. З цих підстав просила заяву задовольнити.

ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що вона не страждає на будь-які психічні розлади та почуває себе добре. Їжу, яку пропонують у психіатричній лікарні, та яку готує їй дочка ОСОБА_2 , вона не їсть, оскільки звикла їсти свою домашню їжу, приготовану самостійно, дотримуючись дієти у зв`язку з певними захворюваннями шлунку. Коли вона повернеться додому, то почне їсти, як зазвичай. Будь-яких конфліктів з сусідами у неї немає, оскільки вона з ними не спілкується. Щодо госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку заперечила, оскільки її психічний стан є стабільним та вона повністю усвідомлює значення своїх дій.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Бабій Н.І. просив відмовити у задоволенні заяви про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 , оскільки вона не страждає на жодні психічні розлади, почуває себе добре та має змогу самостійно задовольнити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Прокурор Воловник М.В. пояснила, що не вбачає підстав для задоволення заяви про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку, без її згоди, оскільки відсутні достатні підстави, передбачені Законом України «Про психіатричну допомогу».

У судовому засіданні дочка ОСОБА_1 ОСОБА_2 вказала, що вона наполягає на госпіталізації та лікуванні своєї матері ОСОБА_1 в психіатричному стаціонарі, у зв`язку з тим, що мати поводить себе агресивно по відношенню до дітей, сусідів, рідних сестер, не сприймає допомоги, поради, не спить вночі, не їсть, зачиняється в хаті, ні з ким не спілкується, погрожує сусідам. Мати не їсть, оскільки говорить, що її хочуть отруїти.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що заява не підлягає до задоволення, виходячи з наступного:

Судом установлено, що 06 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі дочки ОСОБА_2 поступила в стаціонарТернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні.

06 жовтня 2020 року вона була оглянута лікарями-психіатрами Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні заступником головного лікаря з експертиз ОСОБА_3 , завідувачем 5 відділення ОСОБА_4 та доцентом кафедри психіатрії ОСОБА_5 , про що складений письмовий висновок.

Як убачається із зазначеного висновку, ОСОБА_1 страждає на хронічне психічне захворювання: маячний розлад, внаслідок чого чинити суттєву шкоду своєму здоров`ю. ОСОБА_1 потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку без її згоди, оскільки вона страждає на психічний розлад, внаслідок якого неспроможна самостійно задовольнити свої життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, чим може спричинити небезпеку для себе та оточуючих.

Як установлено судом у судовому засіданні з пояснень представника Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради лікаря-психіатра Бойчак О.Л., ця небезпека полягає виключно у відмові ОСОБА_1 приймати їжу.

Як убачається з письмової заяви ОСОБА_2 від 06 жовтня 2020 року, вона наполягає на госпіталізації та лікуванні своєї матері ОСОБА_1 в психіатричному стаціонарі, у зв`язку з тим, що мати поводить себе агресивно по відношенню до дітей, сусідів, рідних сестер, не сприймає допомоги, поради, не спить вночі, не їсть, зачиняється в хаті, ні з ким не спілкується, погрожує сусідам. Мати не їсть, оскільки говорить, що її хочуть отруїти.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції України і складається із Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу ,доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Зазначене положення закону узгоджується із пунктом 5 Принципу 4 - «Визначення психічної хвороби» Принципів захисту психічно хворих осіб та покращення психічної допомоги, прийнятих резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 17 грудня 1991 року № 46/119: жодна особа або орган влади не може класифікувати індивіда як такого, що має психічну хворобу, інакше як з метою, що прямо пов`язана із психічним захворюванням або внаслідок психічного захворювання.

Статтею 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування, медичної, психологічної та соціальної реабілітації, надання освітніх, соціальних послуг.

Особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність (стаття 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Частинами першою та другою статті 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено, що особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов`язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадку, коли госпіталізація визнається недоцільною і особа не висловлює бажання залишитися в закладі з надання психіатричної допомоги, ця особа підлягає негайній виписці.

У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод з гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Питання реалізації права особи на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, врегульовано, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи: особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Відповідно до частини першої статті 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Згідно із частинами першою, другою статті 340 ЦПК України у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступені якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Аналогічний висновок, висловлений у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10 вересня 2020 року у справі №127/25395/18.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на обліку як психічнохвора людина не перебуває, раніше не лікувалася та звернень щодо неї не було, має можливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, на час розгляду справи не проявляє агресію.

Як підтвердила в судовому засіданні представник Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради лікар-психіатр Бойчак О.Л., ОСОБА_1 не становить небезпеки для оточуючих, а єдина небезпека для самої ОСОБА_1 полягає в тому, що вона відмовляється від їжі. При цьому, ОСОБА_1 у судовому засіданні раціонально пояснила суду причини відмови від їжі та вказала, що, повернувшись додому, почне їсти як зазвичай.

Як вбачається із матеріалів справи, дані про поведінку ОСОБА_1 зазначені лише у заяві дочки ОСОБА_2 . Однак, як установлено судом у судовому засіданні з пояснень ОСОБА_2 , у неї з матір`ю склались не зовсім приязні відносини, мама часто має інші погляди на спосіб життя ОСОБА_2 .

Таким чином, сама по собі наявність висновку лікарів-психіатрів про ознаки психічного розладу у ОСОБА_1 , за відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи, є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу без її усвідомлюваної згоди, оскільки судом не встановлено, що внаслідок психічного розладу, про який зазначено у висновку лікарів-психіатрів, ОСОБА_1 вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Відтак, підстави, передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», для госпіталізації ОСОБА_1 до закладу з надання психіатричної допомоги без її надання усвідомленої згоди, відсутні.

Аналізуючи в сукупності викладені обставини, досліджені докази та вимоги законодавства, суд приходить до переконання, що у задоволенні заяви представника Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку, без її згоди слід відмовити.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 14, 16 Закону України «Про психіатричну допомогу», керуючись ст.ст. 3, 4, 259, 263, 265, 268, 339 - 342, 354, 355 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні заяви представника Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна комунальна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради- генерального директора Шкробота В.В. про госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу у примусовому порядку відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення має право на поновлення строку на апеляційне оскарження в порядку вимог ч. 2 ст. 354 ЦПК України.

Повне рішення суду складено 13 жовтня 2020 року.

Головуючий суддяН. М. Сташків