Номер провадження 2/754/4332/20
РІШЕННЯ

Іменем України

02 жовтня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого - судді - Галась І.А.

при секретарі - Гергель В.А.

за участі: позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним розпорядження, ордеру та свідоцтва,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним розпорядження та ордеру, мотивуючи свої вимоги тим, що в 1992 році на підстав ордеру, виданого Київським маргариновим заводом 01.10.1992 року, позивачка вселилась в кімнату АДРЕСА_1 , а саме до гуртожитку підприємства, де проживала разом з відповідачкою. В 1994 році вона, в період декретної відпустки, мешкала у своєї матері в Чернігівській області. Коли в 2000 році ОСОБА_1 повернулась проживати в гуртожиток, відповідачка по справі на той час вже мешкала в їхній кімнаті разом зі своїм чоловіком та дитиною. Позивачка зазначає, що її життя разом з ними стало нестерпним, відповідачка та її чоловік постійно ображали її, били та виганяли з кімнати. Останні роки вона взагалі не може проживати у своїй кімнаті, адже ОСОБА_2 змінила замки в квартирі та не пускає її з дітьми. Всі ці дії відповідачки привели до того, що в лютому 2016 року позивачка звернулась до Деснянського районного суду з позовом про вселення та усунення перешкод в користуванні спірним житлом, який на сьогодні ще не розглянутий. 15.12.2017 року вона дізналась про те, що ОСОБА_2 обманним шляхом отримала ордер на квартиру, в якій зареєстрована вона з дітьми та позивачка зі своїми дітьми і які мають рівні права користуватись нею. Так, згідно розпорядження Голосіївської районної у м. Києві адміністрації від 30.10.2017 року № 537, ОСОБА_2 на сім`ю з 3-ох осіб, 03.11.2017 року видано ордер № 018110 серії Б на квартиру АДРЕСА_1 . На підставі викладеного позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати недійсним розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації № 537 від 30.10.2017 року в частині видачі ордеру № 018110 серії Б на ім`я ОСОБА_2 та визнати недійсним ордер № 018110 серії Б, виданий 03.11.2017 року на підставі розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації та стягнути з відповідачки судові витрати.

07.02.2018 року представник відповідачки ОСОБА_2 подала до суду Відзив на позовну заяву. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, представник зазначає, що згідно Рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів № 796 від 04.11.1991 року було прийнято рішення про надання Київському маргариновому заводу дозволу на тимчасове використання жилої площі квартир АДРЕСА_1 під гуртожитки для проживання працівників заводу. Згідно Акту № 587 від 12.06.1991 року виконком Київської ради народних депутатів передав на баланс Київського Маргаринового заводу житлові приміщення під гуртожитки. Згідно копії Ордеру № 40, виданого на підставі рішення адміністрації «Київський Маргариновий завод» від 01.10.1992 року Наказ № 177, позивачці по справі надана тимчасово житлова площа (ліжко-мцсце) у гуртожитку, а саме в кімнаті АДРЕСА_1 . Згідно довідки ФЗ від 26.01.2011 року позивачка по справі, разом зі своїми дітьми, має право займати ліжко-місце у гуртожитку будинку АДРЕСА_1 , та прописана за даною адресою з 19.05.1995 року. Згідно довідки ВАТ «Київський Маргариновий завод» № 116 від 23.03.2004 року позивачка по справі ОСОБА_1 прописана разом з сином по АДРЕСА_1 , в гуртожитку, але не проживає за цією адресою. Згідно відповіді Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації № 100-15730 від 06.09.2017 року - громадянка ОСОБА_1 з питання видачі ордеру на житлову квартиру АДРЕСА_1 не зверталась до відділу обліку та розподілу житлової площі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно відповіді Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 1021/02/32-7959 від 11.09.2017 року - громадянка ОСОБА_1 не зверталась до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, щодо видачі ордеру серії Б на кімнату АДРЕСА_1 . Позивачка з 04.01.2016 року у ПАТ «Київський маргариновий завод» не працює, до компетентних органів щодо видачі ордеру на жиле приміщення серії «Б» не зверталась. Згідно Ордеру № 7 виданого на підставі рішення адміністрації «Київський Маргариновий завод» від 04.05.1995 року Наказ № 115, відповідачці по справі ОСОБА_2 (дівоче ОСОБА_2 ) надана тимчасово житлова площа (ліжко-місце) у гуртожитку, а саме в кімнаті АДРЕСА_1 . В свою чергу відповідачка по справі, разом зі своєю родиною, з 1995 року по 17.05.2001 року була зареєстрована та фактично проживала у кімнаті гуртожитку АДРЕСА_1 . А з 18.05.2001 року по сьогоднішній день зареєстрована та фактично проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджують копії паспортів ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та три копії довідок з місця проживання. Розпорядженням КМДА № 2104 від 21.11.2000 року встановили: визнати таким, що втратило чинність рішення ВК КМР депутатів трудящих та КМР народних депутатів № 796 від 04.11.1991 року про використання квартир АДРЕСА_1 для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями робітників Київського маргаринового заводу. Тобто 21.11.2000 року житлова площа АДРЕСА_1 набула статусу житлової квартири. Згідно п. 2 Розпорядження КМДА № 2104 від 21.11.2000 року - Районним у м. Києві державним адміністраціям за місцем знаходження підприємств, установ та організацій надати жилі приміщення № 95-116 в будинку АДРЕСА_1 , громадянам, які в них проживають, прописані та перебувають на квартирному обліку і видати їм ордери на займані жилі приміщення за поданням адміністрацій та профспілкових комітетів підприємств, установ та організацій. Згідно протоколу наради Департаменту будівництва та житлового забезпечення, Деснянської, Голосіївської районних в місті Києві державних адміністрацій, ПАТ «Київський маргариновий завод», мешканців квартир АДРЕСА_1 від 22.01.2016 року, вирішили - ПАТ «Київський маргариновий завод» спільно з Голосіївською райдержадміністрацією, на виконання вимог розпорядження Київської міської державної адміністрації від 27.11.2000 року № 2104, вжити заходів, щодо видачі ордерів громадянам, які постійно проживають, зареєстровані та перебувають на черзі квартирного обліку у квартирах АДРЕСА_1 . Керуючись виключно нормами діючого законодавства та документами, які були додані до звернення, Голосіївська РДА розпорядилася видати родині ОСОБА_2 ордер на квартиру АДРЕСА_1 . На підставі зазначеного Розпорядження родині ОСОБА_2 був виданий ордер № 018110 від 03.11.2017 року на жиле приміщення: однокімнатну ізольовану квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Зазначений ордер був відразу ж використаний та зданий у відповідну житлово-експлуатаційну організацію. Із КП «Керуюча компанія з вслуговування житлового фонду Деснянського району міста Києва» був кладений договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 13.11.2017 року. З ПрАТ «АК Київводоканал» та ПАТ «Київенерго» були укладені відповідні договори про надання послуг з водопостачання, водовідведення, опалення, водопостачання гарячої води. Згідно Свідоцтва про право власності від 10.01.2018 року квартира АДРЕСА_1 була приватизована родиною ОСОБА_2 , неповнолітнім ОСОБА_6 - дитина-інвалід, ОСОБА_5 в рівних долях. Зазначене право власності на квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Витяг № 111249522, 111249376, 111249442 від 22.01.2018 року. Таким чином, позивачка по справі - ОСОБА_1 не виявила бажання вселитися до гуртожитку в кімнату № 105 до листопада 2000 року. Після листопада 2000 року ОСОБА_1 втратила право на вселення до гуртожитку і відповідно у неї зникло право користування гуртожитком, адже гуртожиток перестав існувати, замість нього виникла квартира № 105 . ОСОБА_1 вирішила не користуватися своїм правом на отримання ордеру на жиле приміщення серії «Б», а тому ніколи не зверталась до відповідних органів щодо видачі ордеру на зазначену квартиру. На підставі викладеного представник відповідачки просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

14.02.2018 року до суду надійшли заперечення на позовну заяву від Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, в яких зазначено, що державна адміністрація не погоджується з поданою позовною заявою, вважає її безпідставною, оскільки не порушувала прав чи законних інтересів позивача та діяла в межах та у спосіб, визначений чинним законодавством України. 22.08.2017 року ПАТ «Київський маргариновий завод» листом №328 звернулось до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням видати ордер серії Б ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1 . До листа були надані наступні документи: копія розпорядження Київської міської державної адміністрації від 27.11.2000 №2104; копія протоколу наради Департаменту будівництва та житлового забезпечення КМДА від 22.01.2016; копія паспорту ОСОБА_2 ; копія трудової книжки ОСОБА_2 ; довідка відділу обліку та розподілу житлової площі Деснянської РДА від 21.09.2017 №790; копія ордеру №7 на право зайняття житлової площі в гуртожитку; копія паспорту ОСОБА_5 ; копія паспорту ОСОБА_6 ; довідка про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 ; довідка про реєстрацію місця проживання ОСОБА_6 ; довідка про реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 ; акт проживання в квартирі родини ОСОБА_2 ; довідка з місця роботи; копія викопіювання квартири АДРЕСА_1 . Як вбачається з акту обстеження житлових умов від 04.09.2017 року в квартирі №105 проживають тільки три особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . При цьому було також зазначено, що відсутні сліди проживання будь яких інших осіб (засоби особистої гігієни, верхній одяг, спальне місце. Відсутні дитячі іграшки та одяг). Згідно з пунктом 1 протоколу наради Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.01.2016 року щодо вирішення житлових питань мешканців квартир АДРЕСА_1 було вирішено наступне: ПАТ «Київський маргариновий завод» спільно з Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією, на виконання вимог розпорядження Київської міської державної адміністрації від 27.11.2000 року №2104, повинні вжити заходів, щодо видачі ордерів громадянам, які постійно проживають, зареєстровані та перебувають на черзі квартирного обліку у квартирах АДРЕСА_1 . Представник зауважує, що ОСОБА_2 мала всі правові підстави для отримання ордеру на квартиру АДРЕСА_1 на родину з трьох осіб (вона, син - ОСОБА_6 , син - ОСОБА_5 ). Як вбачається з копій паспортів та довідок про реєстрацію місця проживання від 21.09.2017 року ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 зареєстровані в гуртожитку по АДРЕСА_1 . Акт обстеження житлових умов від 04.09.2017 року підтверджував факт їхнього проживання на спірній житловій площі. Відповідно до довідки Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.09.2017 року №790 ОСОБА_2 дійсно перебуває на квартирному обліку з 09.08.2001 року у складі сім`ї три особи (вона, син - ОСОБА_5 , син - ОСОБА_6 ). Порядок забезпечення житлом: першочерговий. Категорія обліку: сім`ї, що виховують дітей- інвалідів. Подання підприємства про видачу ордера було викладено в листі ПАТ «Київський маргариновий завод» від 22.08.2017 № 328. Відповідно до пункту 1 вищезазначеного розпорядження родині ОСОБА_2 був виданий ордер на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Виходячи з вищезазначеного та враховуючи необґрунтованість вимог позивача, представник просить позовну заяву залишити без задоволення.

21.02.2018 року до суду від позивачки надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач вказує, що в порушення норм житлового законодавства ОСОБА_2 отримала ордер на приміщення, яке не є вільним, в порушення прав позивачки та прав її дітей. Крім того, згідно переліку майна, затвердженого розпорядженням Деснянської РДА від 30.01.2015 року, житловий будинок АДРЕСА_1 відноситься до сфери управління Деснянської районної в місті Києві адміністрації, Голосіївська РДА не мала повноважень видавати ордер на житло, яке знаходиться в Деснянському районі м.Києва. 20.12.2017 року позивачка звернулась до суду з позовом про визнання розпорядження та ордеру недійсним та повідомила Деснянську РДА в м.Києві про те, що вона звернулась до суду та просила не проводити приватизацію спірного житла, так як вона і її діти також там зареєстровані. Однак 18.01.2018 року Деснянська РДА в м. Києві видала ОСОБА_2 свідоцтво про право власності, згідно якого спірна квартира перейшла у її власність та власність її дітей в рівних частинах. Рішенням суду відповідачу ОСОБА_2 відмовлено в визнанні ОСОБА_1 та її дітей таким, що втратили право користування спірним житлом, в зв`язку з тим, що ОСОБА_2 чинить їй та її сім`ї перешкоди в користуванні житлом. Деснянською РДА в порушення вищезазначених вимог Закону, оформила право власності на спірне житло ОСОБА_2 та її дітей, при цьому не зважаючи на право користування позивачки даним житлом та правом користування її дітьми. У зв`язку з цим, позивачка просить суд визнати недійсним та скасувати розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації № 537 від 30.10.2017 року про видачу ордера на квартиру АДРЕСА_1 родині ОСОБА_2 , визнати недійсним та скасувати ордер № 018110 від 03.11.2017 року серії Б, виданий на ім`я ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією 10 січня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 та стягнути з відповідачки на її користь судові витрати.

19.03.2018 року представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_9 - у судовому засіданні подала до суду Відзив на заяву про збільшення позовних вимог. Відповідно до викладених у Відзиві заперечень, ОСОБА_2 та її два сини, як єдині мешканці та єдині наймачі квартири АДРЕСА_1 скористались своїм законним правом на приватизацію державного житлового фонду на підставі норм діючого законодавства. В свою чергу ОСОБА_1 зі своєю родиною ніколи не були наймачами зазначеною квартири, та з 1994 року не мешкали ні у гуртожитку, ні у квартирі АДРЕСА_1 . Після 01.11.2014 року ОСОБА_1 втратила право на вселення до гуртожитку і відповідно в неї зникло право користування гуртожитком, адже гуртожиток перестав існувати, замість нього виникла квартира № 105 . ОСОБА_1 вирішила не користуватись своїм правом на отримання ордеру на жиле приміщення серії «Б». Позивачка ніколи не зверталась до відповідних органів щодо видачі ордеру на зазначену квартиру і відповідно не стала наймачем спірної квартири. Крім того, ОСОБА_1 ніколи не намагалася приватизувати спірну квартиру та не зверталась до відповідних організ з заявою про приватизацію спірної квартири. У зв`язку з цим представник просить суд в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

06.04.2018 року від представника Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації до суду надійшов Відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.1993 року № 305 «Про випуск в обіг приватизаційних житлових чеків» останні підлягають випуску у вигляді приватизаційних депозитних рахунків, порядок відкриття яких та здійснення з них платежів регулюються Положенням про порядок відкриття приватизаційних депозитних рахунків і здійснення з них платежів, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 27.04.2000 року № 179. З цього питання Конституційним Судом України надане офіцій не тлумачення, викладене в рішенні від 10.06.2010 року № 15-рп/2010, згідно з яким положення п.5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-ХІІ, у відповідності до якого кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 16.12.2009 № 396 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29.01.2010 за №109/17404, та розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 19.07.2016 року № 413 «Про затвердження інформаційних та технологічних карток адміністративних послуг, які надаються відділом приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації» регламентується надання адміністративної послуги «Оформлення та видача свідоцтва про власності на житло», а саме підстави для одержання адміністративної послуги, вичерпний перелік документів, необхідних для отримання адміністративної послуги, а також вимоги, порядок та спосіб подання документів. Отже, маючи на меті приватизувати квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 зібрала та подала до відділу (Центру) надання адміністративних послуг Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації необхідний перелік документів. Представник звертає увагу суду на той факт, що законодавством України визначений перелік документів, які подаються особою для оформлення права власності на житло. Зокрема, до цього переліку входить довідка про склад осіб, що мешкають у даному житловому приміщенні (довідка Ф-4). З даної довідки, а саме з додатку - витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 09.11.2017 безпосередньо вбачається коло осіб, які проживають у житловому приміщенні, що підлягає приватизації. У зв`язку з вищевикладеним, представник зауважує, що витяг з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 09.11.2017, який був поданий як додаток до форми 4, містив дані про проживання у кв. АДРЕСА_1 трьох осіб, а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 .. Таким чином, спірне житлове приміщення що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , було приватизовано в рівних долях на трьох осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , на підставі розпорядження органу приватизації № 14 від 10.01.2018 року та видано Свідоцтво про право власності на квартиру за вищезазначеною адресою № 14 від 10.01.2018 року. У зв`язку з цим представник вважає, що позовна заява в частині позовних вимог до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання свідоцтва на квартиру недійсним є необгрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

15.05.2018 року представник відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - ОСОБА_9 подала до суду Відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якому представник просить суд в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року вимоги позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним розпорядження, ордеру та свідоцтва були залишені без задоволення.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року було залишено без змін.

Ухвалою Верховного суду від 27 січня 2020 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 січня 2019 року та Постанову Київського апеляційного суду від 21 травня 2019 року було скасована, справу передано на новий розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 03 березня 2020 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

10 квітня 2020 року представником Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації подано відзив, відповідно до якого представник відповідача наголосила на безпідставності заявлених позивачем вимог до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, в той час як відповідачем у справі, на думку представника, має бути Управління житлового господарства Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. Також представником відповідача були подані додаткові письмові пояснення.

Протягом підготовчого розгляду справи позивач, представник позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі.

Відповідач, представники відповідачів проти задоволення позову заперечували, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18 червня 2020 року було закрито підготовче провадження у справі.

У судовому засіданні позивачка та представник позивача повністю підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити.

Представник Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, суд прийшов таких висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів № 796 від 04.11.1991 року було прийнято рішення про надання Київському маргариновому заводу дозволу на тимчасове використання жилої площі квартир АДРЕСА_1 під гуртожитки для проживання працівників заводу (а.с. 31 т.1).

Відповідно до Акту № 587 від 12.06.1991 року виконком Київської ради народних депутатів передав на баланс Київського Маргаринового заводу житлові приміщення під гуртожитки (а.с. 32 т.1).

Згідно Ордеру № 40, виданого на підставі рішення адміністрації «Київський Маргариновий завод» від 01.10.1992 року Наказ № 177, позивачці по справі надана на період її роботи на даному підприємстві житлова площа у гуртожитку, а саме в кімнаті АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Позивачка по справі разом зі своїми дітьми ОСОБА_10 та ОСОБА_11 має право займати ліжко-місце у гуртожитку будинку АДРЕСА_1 , є зареєстрованою за даною адресою з 19.05.1995 року, згідно довідки Форми З від 26.01.2011 року (а.с. 6 т.1).

Як зазначено у довідці ВАТ «Київський Маргариновий завод» № 116 від 23.03.2004 року, позивачка по справі ОСОБА_1 прописана разом з сином по АДРЕСА_1 , в гуртожитку, але не проживає за цією адресою (а.с. 33 т.1).

ОСОБА_1 працювала в ПАТ «Київський маргариновий завод» на посаді апаратника дозування маргаринового цеху з 24.06.1992 року по 04.01.2016 рік включно, що підтверджується довідкою ПАТ «Київський маргариновий завод» від 22.02.2016 року (а.с. 34 т.1).

Як зазначено у відповіді Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації № 100-15730 від 06.09.2017 року - громадянка ОСОБА_1 з питання видачі ордеру на житлову квартиру АДРЕСА_1 не зверталась до відділу обліку та розподілу житлової площі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с. 47 т.1).

Згідно Ордеру № 7, виданого на підставі рішення адміністрації «Київський Маргариновий завод» від 04.05.1995 року Наказ № 115, відповідачці по справі ОСОБА_2 (дівоче ОСОБА_2 ) надана тимчасово житлова площа (ліжко-місце) у гуртожитку, а саме в кімнаті № НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 35 т.1).

ОСОБА_2 разом зі своєю родиною з 1995 року по 17.05.2001 року була зареєстрована та фактично проживала у кімнаті гуртожитку АДРЕСА_1 . А з 18.05.2001 року по сьогоднішній день зареєстрована та фактично проживає у квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями паспортів ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та довідками з місця проживання (а.с. 37-43).

Відповідно до акту ЖЕД-316 від 04.09.2017 року в квартирі АДРЕСА_1 проживають три особи, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Відсутні сліди проживання будь-яких інших осіб (а.с. 44).

Як вбачається з довідки ПАТ «Київський маргариновий завод» від 21.08.2017 року, ОСОБА_2 працює в ПАТ «Київський маргариновий завод» на посаді апаратника виробництва заквасок 4-го розряду дільниці виготовлення маргаринів та жирів з 24.06.1992 року (а.с. 36).

Згідно відповіді Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації № 1021/02/32-7959 від 11.09.2017 року ОСОБА_1 не зверталась до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо видачі ордеру серії Б на кімнату АДРЕСА_1 . Разом з тим у відповіді зазначено, що родина ОСОБА_2 у складі трьох осіб перебуває на квартирному обліку в Деснянській районній в м. Києві державній адміністрації з 09.08.2001 року для надання житла на загальних підставах та з 14.04.2016 року - і пільговій категорії «Сім`я, що виховує дитина інваліда» (а.с. 48).

Розпорядженням КМДА № 2104 від 21.11.2000 року визнано таким, що втратило чинність рішення ВК КМР депутатів трудящих та КМР народних депутатів № 796 від 04.11.1991 року про використання квартир АДРЕСА_1 для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями робітників Київського маргаринового заводу. Згідно п. 2 Розпорядження районним у м. Києві державним адміністраціям за місцем знаходження підприємств, установ та організацій надати жилі приміщення в будинках згідно з додатком, громадянам, які в них проживають, прописані та перебувають на квартирному обліку і видати їм ордери на займані жилі приміщення за поданням адміністрацій та профспілкових комітетів підприємств, установ та організацій (а.с. 65-66).

Згідно з пунктом 1 протоколу наради Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.01.2016 щодо вирішення житлових питань мешканців квартир АДРЕСА_1 було вирішено наступне: ПАТ «Київський маргариновий завод» спільно з Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією, на виконання вимог розпорядження Київської міської державної адміністрації від 27.11.2000 №2104, вжити заходів, щодо видачі ордерів громадянам, які постійно проживають, зареєстровані та перебувають на черзі квартирного обліку у квартирах АДРЕСА_1 (а.с. 67).

На підставі Розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації № 573 від 30.10.2017 року родині ОСОБА_2 був виданий ордер № 018110 від 03.11.2017 року на жиле приміщення: однокімнатну ізольовану квартиру за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 49-50).

Згідно Свідоцтва про право власності від 10.01.2018 року квартира АДРЕСА_1 була приватизована родиною ОСОБА_2 , неповнолітнім ОСОБА_6 - дитина-інвалід, ОСОБА_5 в рівних долях (а.с. 53).

Право власності на квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Витяг № 111249522, 111249376, 111249442 від 22.01.2018 року (а.с. 54-56).

Відповідно до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК України.

Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу Української РСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Статтею 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до вимог статті 128 ЖК Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

Стаття 129 ЖК Української РСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Порядок надання жилої площі в гуртожитках та порядок користування жилою площею передбачений статтями 128-130 ЖК Української РСР.

Відповідно до п. 2 та 4 Примірного положення гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання, у тому числі, для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні сімей).

За змістом п. 9 та 10 Примірного положення жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

Згідно ст. 9 Житлового кодексу Української РСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

На підставі ч.1 ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб (далі - жилої площі у гуртожитках), (з урахуванням положення частини другої статті 2 цього Закону) кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно ч.1 ст.2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд».

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

У Рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2010 від 10 червня 2010 року із системного аналізу наведених у рішенні положень Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» та Житлового Кодексу України зроблено висновок, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Тобто одноразовість приватизації житла законодавець обумовив номінальною вартістю житлового чека, а не кількістю квартир (будинків), площа яких відповідає цій вартості і встановленій санітарній нормі.

При розгляді справи достеменно встановлено, що позивачка по справі, як одинока жінка, дійсно проживала у гуртожитку з 1992 року, а з 1995 року була зареєстрована, але з 1994 року вона у гуртожитку не проживає і до січня 2016 року навіть не намагалася проживати у спірному жилому приміщенні. З 1999 року ОСОБА_1 , визнаючи, що її житлові права порушені, і вона, як одинока мати з дитиною, не має фізичної можливості проживати на ліжко-місці у кімнаті гуртожитку разом із сторонньою особою, не скаржилася до адміністрації маргаринового заводу та до суду про порушення її житлових прав. З 04.01.2016 року ОСОБА_1 не працює у ПАТ "Київський маргариновий завод", до компетентних органів щодо видачі ордеру на спірне жиле приміщення у період з 01.11.2014 року по 23.11.2017 року не зверталась.

При цьому відповідачка ОСОБА_2 продовжує до цього часу працювати у ПАТ "Київський маргариновий завод", що підтверджується відповідною довідкою від 21.08.2017 року (а.с.36, 79 т.1).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 серпня 2017 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , 3-тя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 серпня 2017 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2017 року було залишено без змін. (а.с.100-105 том 1)

Даним судовим рішення встановлені наступні обставини:

1)Як убачається з матеріалів справи, у квітні 2016 року, звертаючись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ОСОБА_2 посилалася на ст. 71 ЖК України, і вказувала, що з 1997 року ОСОБА_1 добровільно покинула, разом з дітьми, вказану житлову площу та почала проживати за іншою адресою. Зазначала, що ОСОБА_1 була відсутня за адресою своєї реєстрації понад шість місяців без поважних причин.

2)Разом з тим, як встановлено судом, та не заперечувалось сторонами у справі, як позивач, так і відповідач отримали спірну житлову площу як робітники Київського маргаринового заводу на підставі спеціальних ордерів відповідно до вимог ст.129 ЖК України, зареєстровані за адресою спірного житлового приміщення до теперішнього часу, несуть витрати по його утриманню, обоє перебувають на квартирному обліку як особи, що потребують першочергового поліпшення житлових умов, а позивач разом з сім`єю проживає у зазначеній вище квартирі до теперішнього часу.

3)Спірна квартира мала статус гуртожитку до листопада 2014 року, а тому питання користування житловою площею у даному гуртожитку робітниками, яким ця житлова площа була надана, перебувало у виключній компетенції Київського маргаринового заводу.

4)В той же час, підприємство - ПАТ "Київський маргариновий завод" ніколи не порушувало питання про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловою площею, у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 .

5) ОСОБА_2 таке право набула лише після 01.11.2014 року та виходячи з вимог ст.71 ЖК України мала пред`явити позов лише після травня 2015 року.

6)В той же час, судом достеменно встановлено, що ще за часів існування гуртожитку відповідачу були створені перешкоди у користуванні спірною житловою площею.

7)В ході апеляційного розгляду ОСОБА_2 не заперечувала того факту, що після укладення шлюбу, вона разом з чоловіком почали проживати у кімнаті гуртожитку, яка була їй надана разом з відповідачем.

8)14 березня 2002 року ОСОБА_1 зверталася до директора маргаринового заводу, де вона працювала на той час, і якому належав гуртожиток, з заявою про надання їй як матері одиначці окремої кімнати, оскільки спільне проживання з сім`єю позивача, що складається з 4-х осіб, є неможливим.

9)Про звернення ОСОБА_1 до адміністрації підприємства, з якими сторони перебували у трудових відносинах, з приводу порушення її житлових прав, була обізнана і позивач. Так з листа-відповіді за №965 від 08.12.2003 (т.1, а.с.63) на її, позивача, звернення щодо виконання розпорядження Київської міської держадміністрації №813 від 28.05.1999 головою правління ВАТ "Київський маргариновий завод" було повідомлено, що при наявності реєстрації, а відповідно і права користування житловою площею в спірному житловому приміщенні інших осіб, а саме ОСОБА_1 разом з дитиною, адміністрація підприємства не може клопотати про зміну статуту спірного житлового приміщення з гуртожитку на житловий будинок, оскільки спірне приміщення перебуває у спільному користуванні осіб, що не перебувають між собою у родинних стосунках. Крім того, було нагадано, що ОСОБА_1 разом з дитиною, яка має статус особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, не проживає на ліжко-місці у гуртожитку, оскільки їй створені перешкоди позивачем.

10)З матеріалів справи також убачається, що відповідач із заявами щодо порушення своїх житлових прав зверталася до Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві та Деснянського управління поліції ГУ НП в м. Києві.

11)27 січня 2016 року ОСОБА_1 як така, що постійно проживає, зареєстрована та перебуває на черзі квартирного обліку у квартирі АДРЕСА_1, звернулася з заявою до ПрАТ «Київський маргариновий завод», в якій просила видати ордер на квартиру № 105 .

12)Крім того, 12 лютого 2016 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом.

13)За таких підстав, колегія суддів, приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_1 , отримавши спірну житлову площу у гуртожитку як працівник ПАТ "Київський маргариновий завод", вимушено залишила кімнату № 105 , оскільки на спірній житловій площі неможливе проживання двох сімей, але відповідач ніколи не втрачала інтересу до наданого житла, несла витрати по його утриманню, намагалася вселитися до спірної кімнати, зверталася до відповідних органів щодо порушення належних їй житлових прав, а отже її не можна вважати постійно відсутньою у житловому приміщенні.

Станом на час розгляду справи провадження в цивільні справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом перебуває на розгляді Деснянського районного суду м. Києва.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки слід відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК).

Тобто, при тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитись до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. При вибутті на постійне місце проживання в інше жиле приміщення особа втрачає не тільки фактичне володіння жилим приміщенням але й намір повернутись.

Жиле приміщення за тимчасово відсутніми особами понад 6 місяців зберігається автоматично, тобто такі особи не повинні вчиняти які-небудь дії: отримувати згоду від спільно проживаючих членів сім`ї, наймодавця, оформлювати свою відсутність.

Отже, позивачка ОСОБА_1 виїхала з спірної житлової площі у 1994 році, ордер на ліжко-місце був виданий ОСОБА_2 04.05.1995 року, що свідчить про те, що остання на законних підставах вселилася до вільного житлового приміщення у гуртожитку. З травня 1995 року ОСОБА_2 постійно проживала у гуртожитку, а після зміни статусу будинку з гуртожитку на житловий будинок, відповідачка та її два сини продовжували проживати на користуватися спірним жилим приміщенням, а також перебували на квартирному обліку у Деснянській РДА.

Що стосується тверджень позивача про те, що Голосіївська РДА не мала права видавати ордер на жиле приміщення, то слід зазначити, що відповідно до вимог діючого законодавства адміністрація та профспілковий комітет ПАТ "Київський маргариновий завод" звернулися до Голосіївської РДА із клопотання від 22.08.2017 року про видачу працівнику заводу ОСОБА_2 , ордеру на жиле приміщення. З відповідним клопотання підприємство звернулося до адміністрації за місцем свого знаходження, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Враховуючи те, що лише ОСОБА_2 станом на серпень-вересень 2017 року звернулася із заявою про видачу ордеру, а також підприємство із відповідним клопотання про видачу ордеру саме відповідачці, Голосіївською РДА виключно розглядалися вказані звернення.

Крім того, позивач припинила свою роботу на ПАТ «Київський маргариновий завод» 04 січня 2016 року.

Діючи у рамках діючого законодавства, на підставі поданих письмових звернень та з урахуванням долучених документів Голосіївською РДА і було прийнято рішення про видачу ордеру сім`ї ОСОБА_2 . При цьому, як зазначено у письмових поясненнях, підстав для відмови у видачі ордеру сім`ї ОСОБА_2 не було.

У подальшому після видачі ордеру ОСОБА_2 та її сини скористалися свої правом на приватизацію спірного жилого приміщення, отримавши її у власність.

З наведеного вбачається, що жодних порушень діючого законодавства при видачі ордеру та приватизації квартири допущено не було.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання недійсним та скасування розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації № 537 від 30.10.2017 року про видачу ордера на квартиру АДРЕСА_1 родині ОСОБА_2 , визнання недійсним та скасування ордер № 018110 від 03.11.2017 року серії Б, виданий на ім`я ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією 10 січня 2018 року на ім`я ОСОБА_2 .

Вивчивши матеріали справи та судові рішення, які можуть стосуватися предмету спору, заслухавши доводи сторін суд позбавлений можливості дійти висновку про порушення відповідачами прав позивача видачею розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації № 537 від 30.10.2017 року про видачу ордера на квартиру АДРЕСА_1 родині ОСОБА_2 .

Отже, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, Конституцією України, ст. 58, 59 Житлового кодексу України, ст. 203, 215 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним розпорядження, ордеру та свідоцтва залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений 05 жовтня 2020 року.

Суддя