Новоархангельський районний суд Кіровоградської області
06.10.2020 394/172/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2020 року Новоархангельський районний суд Кіровоградської області

в складі головуючого судді: Партоліної І.П.

за участі секретаря: Довгої С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Новоархангельськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, який розташований за адресою АДРЕСА_1 та зняття його з реєстрації.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона є власником зазначеного житлового будинку за вищевказаною адресою. З нею в будинку зареєстрований відповідач-її внук з 02 жовтня 2013 року, однак останній вже тривалий час не проживає в даному будинку, виїхав 5 років тому до міста Київ, не оплачує комунальні послуги та не бере участі у його утриманні. Реєстрація відповідача у житловому будинку обмежує право позивача вільно розпоряджатись будинком та отримувати субсидію.

В судове засідання позивач не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач також в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення.

Дослідивши докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні позивач має у власності житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 і за даною адресою із 02.10.2013 року зареєстрований ОСОБА_2 - відповідач по справі.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Частиною 1 ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 391 ЦК України наділяє власника правом вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд зауважує, що предметом спору у цій справі є визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки відповідно до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» судове рішення у даній справі, у випадку задоволення позовних вимог, було б підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідачів у спірному домоволодінні.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. При визначенні підстави позову як елемента його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

За ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Нормою ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Як доказ на підтвердження відсутності відповідача за місцем проживання позивачем надано довідку Торговицької сільської ради Новоархангельського району, в якій зазначено, що згідно погосподарської книги онук ОСОБА_2 зареєстрований, але не проживає в АДРЕСА_1 .

Однак судом дана довідка, як доказ, не може бути прийнята до уваги, оскільки зміст останньої зовсім не розкриває час протягом якого ОСОБА_2 не проживає за зазначеною адресою, зазначено лише загальне поняття про не проживання.

Крім того, дана довідка датована 08.11.2019 року, позивач звернулась до суду 18.03.2020 року, що також унеможливлює суд встановити період часу з якого не проживає відповідач.

Інші належні та допустимі докази непроживання відповідача за зареєстрованим місцем проживання матеріали справи не містять.

Також матеріали справи не містять у собі інформацію на яких підставах відповідача було зареєстровано позивачем.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.12 та ст. 81 ЦПК України).

Частинами 1-2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, вирішуючи по суті спір у даній справі, суд має врахувати можливість істотного порушення основоположних прав інших осіб, зокрема, права на житло, які гарантуються не лише чинним законодавством України, а й міжнародними нормативно-правовими актами.

Так, у ст. 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, судом встановлено відсутність порушеного права позивача, за захистом якого останній звернувся до суду з даним позовом.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.15,29,317,319,383,391,405 ЦК України, ст..ст.150,156 Житлового кодексу, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні» , ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку в порядку визначеному ст. 354,355 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку визначеному ст. 354, 355 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення суду складено 09 жовтня 2020 року.

Суддя: