Справа № 344/4224/17
Провадження № 22-ц/4808/846/20
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Максюти І.О., Горейко М.Д.,

секретаря Маслей А. М.

з участю апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2020 року, ухвалене суддею Пастернак І.А.,

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

У березні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , стягнення витрат по оплаті судового збору.

Позовні вимоги мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Перебував у шлюбі з ОСОБА_6 з 02.02.1991р. по 24.07.2015р. За вищевказаною адресою зареєстровані його колишня дружина ОСОБА_6 , донька ОСОБА_7 та внучка ОСОБА_8 . Шлюбні відносини між сторонами були припинені згідно рішення Івано-Франківського міського суду в липні 2015року. Вирішити питання про зняття відповідачки з реєстрації в добровільному порядку неможливо. Фактично з липня 2015р. відповідачка по АДРЕСА_2 не проживає та не бере жодної участі в утриманні квартири, комунальні послуги не сплачує. Всі витрати по утриманню квартири та по сплаті комунальних послуг несе позивач. Відповідачка являється власником квартири за адресою АДРЕСА_3 де фактично на даний час вона проживає у зв`язку з чим забезпечена житлом та має можливість зареєструвати своє місце проживання за даною адресою. Таким чином, оскільки, відповідачка не є співвласником квартири, сімейні відносини між нами припинені, спільно з позивачем не проживають, а тому відповідачка втратила право користування квартирою по АДРЕСА_2 . Факт реєстрації місця проживання відповідачки в квартирі по АДРЕСА_2 негативно впливає на життєустрій позивача, оскільки в жовтні 2015р. він одружився і внаслідок того, що відповідачка, яка була його дружиною, зареєстрована в даній квартирі, між позивачем та теперішньою дружиною виникають непорозуміння з приводу факту реєстрації місця проживання відповідачки в квартирі по АДРЕСА_2 . Оскільки дружина позивача проживає на даний час за кордоном і має намір проживати разом з позивачем в АДРЕСА_1 , але через реєстрацію колишньої дружини у вказаній квартирі цього зробити не може і в даному випадку така реєстрація місця проживання його колишньої дружини порушує його права передбачені ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач вважає, що відповідачка не будучи співвласником квартири, фактично не проживаючи в ній без поважних причин, але будучи зареєстрованою в квартирі перешкоджає йому належно реалізовувати свої права власника об`єкта нерухомості визначені положеннями цивільного законодавства України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2020 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_5 640 грн. 40 коп. витрат по оплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачка не проживала у вищевказаній квартирі з моменту розлучення 2015 року, понад строки, встановлені законодавством, не несла витрати по її утриманню, не є членом родини власника, а тому її слід визнати такою що втратила право на користування житловим приміщенням.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

На рішення суду представник ОСОБА_6 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції своїм рішенням порушив право на повагу до житла відповідача, яке гарантовано ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Оцінка судом рішення про розірвання шлюбу як достатнього спростування факту проживання відповідача з позивачем в квартирі є неправильно встановленою обставиною, яка має значення для справи, оскільки у вказаному рішенні відповідачка стверджує, що не бажає розірвати шлюб, оскільки проживає з позивачем понад 20 років.

Суд неправильно оцінив показання свідка ОСОБА_9 , яка неодноразово стверджувала, що відповідачка постійно проживає у квартирі, однак суд не взяв це до уваги.

Апелянт не погоджується з тим, що суд оцінив надані відповідачем квитанції про оплату комунальних послуг як намір створити видимість утримання нею квартири, оскільки такі проплати були здійснені як авансові платежі, що не заборонено законом.

Безпідставним є посилання суду на те, що відповідачка відчужила своє майно-однокімнатну квартиру уже під час провадження даної справи через 9 місяців після відкриття провадження у справі з наміром будь-яким способом ухилитися від добровільного зняття з реєстраційного обліку у спірній квартирі, оскільки ця обставина не підлягає з`ясуванню у цій категорії справ.

Суд неправильно встановив, що реєстрація відповідачки у квартирі, яка належить позивачу, створює перешкоди у здійсненні ним права власності, оскільки жодних доказів здійснення перешкод позивачем не надано, це не було предметом спору.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення, яке таке, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права без змін. Вважає, що рішення суду прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права і повністю погоджується із висновками суду першої інстанції. Зокрема, зазначає, що він є одноосібним власником, після розірвання шлюбу відповідачка не була членом його сім`ї, він має іншу дружину, тому спільне із відповідачкою користування житлом є неможливим. Відповідачка має у власності 2/3 частки житлової квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 09.12.1993 року, виданого Бюро по приватизації при Дистанції цивільних споруд ОСОБА_10 є власником квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 площею 62,3 кв.м (а.с.5).

Згідно копії будинкової книги у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_10 (позивач) - з 04.04.1990 року, ОСОБА_6 (відповідачка) з 16.04.1997 року, ОСОБА_7 (дочка сторін у справі) - з 26.12.2007 року, ОСОБА_11 (внучка сторін у справі) з 21.04.2016 року(а.с.6-8).

24.07.2015 року рішенням Івано-Франківського міського суду шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 розірвано(а.с.9).

25.01.2016 року рішенням Івано-Франківського міського суду, яке набрало законної сили 24.02.2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_10 про визнання будинку, а саме квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя відмовлено (а.с.18-19).

24.02.2016 року ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Івано-Франківького міського суду від 25.01.2016 року визнано не поданою та повернуто апелянту(а.с.19 на звороті).

Позиція суду апеляційної інстанції

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта та її представника, які вимоги скарги підтримали, позивача та його представника, які вимоги скарги заперечили з підстав, викладених у відзиві, пояснення свідків колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У суді першої інстанції відповідачка стверджувала, що вона з 1999 року постійно та на даний час проживає по АДРЕСА_2 . Проте, таке твердження спростовується рішенням Івано-Франківського міського суду від 24.07.2015 року у справі про розірвання шлюбу, яким встановлено, що на день прийняття рішення позивач проживає окремо, спільного господарства з відповідачкою не веде. Судом першої інстанції встановлено, що відповідачка лише після подачі позову до суду почала заходити у квартиру, бо разом із позивачем проживає їхня донька та внучка. Даний факт підтвердила і свідок ОСОБА_9 , яка є сусідкою сторін та повідомила, що знає родину ОСОБА_12 ще до його одруження. Зазначила, що у них різні входи у житло, у період з 2015 року по 2017 рік бачила відповідачку, яка заходила до будинку, десь раз на тиждень, нову дружину теж бачила.

Суд першої інстанції з врахуванням інших фактичних обставин справи правильно оцінив показання свідка ОСОБА_9 , яка, як встановлено із звукозапису судового засідання, спочатку дійсно стверджувала, що відповідачка постійно проживає у квартирі, однак при уточненні також зазначала, що бачила відповідачку, яка заходила до будинку, десь раз на тиждень.

Щодо участі відповідачки в утриманні квартири та сплаті комунальних платежів, то суд першої інстанції встановив, що з наданих позивачем копій квитанцій про оплату комунальних послуг вбачається, що оплата, проводиться ще з 2015-2016 рр. позивачем, із фіксацією показників лічильників за спожиту електроенергію, газ та інші комунальні послуги(а.с.10-17). А з наданих відповідачкою квитанцій вбачається, що оплата комунальних послуг проводилась нею разово лише за липень, серпень, вересень та листопад 2017 року уже після відкриття провадження у справі 24.03.2017 року, без фіксації показників лічильників, у розмірі 100 грн., 136 грн., 200 грн., 500 грн. А тому, суд вірно розцінив таку обставину, як намір відповідачки створити видимість утримання нею квартири, після подачі позову про визнання її такою, що втратила право на проживання, відкриття провадження у справі та повідомлення її судом про це.

Вказаним обставинам суд першої інстанції також дав правильну оцінку.

Позивач у судовому засіданні підтвердив, що відповідачка дійсно на даний час проживає у квартирі, оскільки мала від неї ключі, користується всіма комунальними послугами, не сплачуючи нічого. Позивач стверджував, що відповідачка знову почала проживати у квартирі тільки після того, як дізналась, що він звернувся із вказаним позовом до суду отримавши судові повідомлення про порушення справи. До повернення у його квартиру після звернення до суду з даним позовом вона весь час проживала у однокімнатній квартирі по АДРЕСА_3 де й також повержом вище має таку ж квартиру її мама після спадкування і проживає одна.

Верховний Суд України у п.10 постанови N 2 від 12.04.85 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім`ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім`ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім`ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Докази, надані позивачем, про те, що він жодним чином не створював перешкод у користуванні квартирою і протягом усього часу розгляду справи відповідачка не зазначала про будь-які перешкоди щодо її проживання у квартирі, позивач забезпечує проживання у квартирі інших членів його сім`ї (спільних із відповідачкою дочки та внучки) не можуть у даному випадку бути спростованими тільки виключно на усних поясненнях відповідачки та її свідків, що з часу розірвання сімейних відносин до звернення позивача з позовом, вона постійно проживала в квартирі.

За наявності вказаних доказів, не можна вважати, що показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 допитаних апеляційним судом та підтвердили, що ОСОБА_15 весь час проживала у квартирі у тому числі і після розірвання шлюбу, які є сусідами і перебувають у добрих відносинах з відповідачкою і пояснили, що вона постійно проживає у квартирі спростовують доводи позивача, що відповідачка у зазначений період не проживала без поважних причин.

Також позивач наголосив на тому, що вказані свідки знаходяться у добрих відносинах з відповідачем, оскільки вона як медик надає їм медичну допомогу, у тому числі допомагає в отриманні різних довідок.

Щодо посилання відповідачки, що у неї відсутнє житло у якому б вона могла проживати після розірвання шлюбу то слід зазначити.

Суд також встановив із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 07.11.2019 року на підставі договору дарування, 4347, 25.12.2006 року, приватний нотаріус Чумакевич Л.М., ОСОБА_15 набула у власність 2/3 частки квартири по АДРЕСА_3 , а 1/3 частки даної квартири набула ОСОБА_7 -донька(а.с.144,145). Тобто, станом на день подачі позову у власності відповідачки була квартира по АДРЕСА_3 (а.с.144,145).

Проте, 01.12.2017 року відповідачка ОСОБА_15 на підставі договору дарування серія та номер: 900,(приватний нотаріус Чумакевич Л.М.), передала у власність 2/3 частки своєї квартири по АДРЕСА_3 своїй доньці ОСОБА_16 (а.с.143).

Таким чином, відповідачка відчужила своє майно уже під час провадження даної справи через 9 місяців після відкриття провадження у справі, і суд першої інстанції вірно розцінив такі дії відповідачки як намір ухилитися від добровільного зняття з реєстраційного обліку у оспорюваній квартирі.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що вказана обставина щодо наявності житла у власності особи, щодо якої подано позов про втрату право на користування житлом, не підлягає з`ясуванню у цій категорії справ, колегія суддів відхиляє.

ОСОБА_10 у позові позивач зазначав, що факт реєстрації місця проживання відповідачки в квартирі по АДРЕСА_2 негативно впливає на життєустрій позивача, оскільки в жовтні 2015р. він одружився і внаслідок того, що відповідачка, яка була його дружиною, зареєстрована в даній квартирі, між позивачем та теперішньою дружиною виникають непорозуміння з приводу факту реєстрації місця проживання відповідачки в квартирі по АДРЕСА_2 . Оскільки дружина позивача проживає на даний час за кордоном і має намір проживати разом з позивачем в АДРЕСА_1 , але через реєстрацію колишньої дружини у вказаній квартирі цього зробити не може і в даному випадку така реєстрація місця проживання його колишньої дружини порушує його права передбачені ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позивач вважає, що відповідачка не будучи співвласником квартири, фактично не проживаючи в ній без поважних причин, але будучи зареєстрованою в квартирі перешкоджає йому належно реалізовувати свої права власника об`єкта нерухомості визначені положеннями цивільного законодавства України.

Судом першої інстанції вірно встановлено із пояснень позивача та показань свідка ОСОБА_9 , чого також не заперечувала відповідачка, що позивач одружився, у нього є нова дружина, а тому проживати у одній квартирі з новою сім`єю та колишньою дружиною неможливо.

Колегія суддів, вважає, що у поданому позові та протягом розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_10 належними та допустимими доказами довів, що його колишня дружина ОСОБА_1 з часу розірвання шлюбу, тобто з липня 2015 року по квітень 2017 року, коли повернулась у зв`язку з подачею цього позову без поважних причин не проживала у квартирі, тобто більше 6 місяців, що згідно ст.72 є підставою для визнання її такою, що втратила право на проживання.

Відповідач не довела, і навіть не посилалась на обставини, що була відсутня у житлі з поважних причин, зазначених, у ст.71 ЖК України.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що реєстрація ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_10 створює перешкоди у здійсненні ним права власності вільного користування і розпорядження власною квартирою.

Вищезазначеним спростовуються доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що суд неправильно встановив, що реєстрація відповідачки у квартирі, яка належить позивачу, створює перешкоди у здійсненні ним права власності, оскільки жодних доказів здійснення перешкод позивачем не надано, це не було предметом спору.

Зазначені обставини не дають підстав вважати, що звернення позивача, як власника квартири, з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право на проживання у його квартирі є непропорційним чи свавільним позбавленням відповідачки житла.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, тому обґрунтовано задовольнив позов.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з`ясовано всебічно та повно, їм дано вірну правову оцінку, а рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому підстав для скасування оскарженого рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 вересня 2020 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: М.Д. Горейко

І.О. Максюта