Провадження № 22-ц/812/1359/20 Доповідач апеляційної інстанції-Тищук Н.О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 жовтня 2020 року м. Миколаїв

справа № 467/443/20-ц

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Тищук Н.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

розглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за апеляційною скаргою

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області, ухвалене 15 червня 2020 року суддею Кологривою Т.М. в приміщенні цього ж суду, зі складанням повного тексту 16 червня 2020 року у цивільній справі за позовом

акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

до ОСОБА_1

про стягнення кредитної заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості

Позивач зазначав, що 28 грудня 2010 року підписав з банком заяву про надання банківських послуг. Своїм підписом на заяві ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що ця заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. На виконання цієї заяви банком відкрито картковий рахунок з кредитним лімітом, який протягом строку дії договору змінювався.

Посилаючись на порушення позичальником умов кредитного договору, банк просив стягнути з ОСОБА_1 22 086, 96 грн. кредитної заборгованості, яка виникла станом на 16 березня 2020 року, з яких: 12 950, 01 грн. за тілом кредиту, 4 192, 97 грн. за відсотками на прострочений кредит, 3 416, 03 грн. пені, та штрафи 500 грн. фіксована частина та 1 027, 95 грн. процентна складова.

Відповідач позов не визнав, пославшись на власний розрахунок, за яким розмір отриманих ним від банку коштів складає 47 813, 95 грн., а повернутих 56 557, 76 грн. Нарахування відсотків, штрафів та пені вважав безпідставними, оскільки не підписував Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку, отже не можна вважати погодженими умови кредитування.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що банк не довів факт узгодження з позичальником усіх умов кредитування, зокрема розмір процентів та обсяг відповідальності за порушення кредитних зобов`язань. При цьому надана позивачем анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не містить таких умов, а наданий суду відомчий документ, який неодноразово змінювався, не є достатньою підставою вважати саме ці умови узгоджені сторонами з дотриманням письмової форми угоди.

В апеляційній скарзі банк просив рішення скасувати та задовольнити позов, посилаючись на те, що, відмовляючи у стягненні процентів за користування кредитними коштами, суд порушив вимоги статей 1048, 1054 ЦК та статті 49 Закону «Про банки та банківську діяльність».

Правом відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК апеляційна скарга розглядається судом без повідомлення та виклику учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 28 грудня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ЗАТ КБ «ПриватБанк», в якій зазначено, що вона разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між банком та ОСОБА_1 договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Будь-яких відомостей щодо суми кредиту, відсоткової ставки чи штрафних санкцій в анкеті-заяві не зазначено.

Отже, ціна кредитного договору в письмовій формі сторонами не узгоджувалась.

До позовної заяви банком додано витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», зокрема «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD».

Витягом з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD» та витягом з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, порядок та строк їх повернення, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення.

Власноручного підпису позичальника ці витяги не містять.

Також матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірі і порядку нарахування.

Роздруківка із сайту позивача, як доказ узгоджених сторонами умов кредитування, повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Факт вручення або ознайомлення з Тарифами та Умовами ОСОБА_1 заперечує.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що такий доказ не може вважатись достатньою підставою для покладення на позичальника обов`язків, які передбачені цими документами, пославшись на постанову ВСУ від 11 березня 2015 року, провадження № 6-16цс15.

Надані позивачем Правила надання послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Встановивши обставини справи та надані позивачем докази, суд першої інстанції виходив з того, що до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини 1 статті 634 ЦК, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 умови кредитування, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, пені та штрафів за несвоєчасне виконання зобов`язань, надані банком витяги з Тарифів та Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, тобто бути складовою цього договору.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 та відповідає загальним засадам та принципам цивільного судочинства верховенства права, свободі договору, справедливості, добросовісності та розумності, а також необхідності особливого захисту споживача у кредитних відносинах.

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 перед банком станом на 16 березня 2020 року складає 22 086, 96 грн., з яких: 12 950, 01 грн. за тілом кредиту, 4 192, 97 грн. за відсотками на прострочений кредит, 3 416, 03 грн. пені, та штрафи 500 грн. фіксована частина та 1 027, 95 грн. процентна складова.

Однак, як правильно встановлено судом, вбачається, що за рахунок збільшення тіла кредиту відбувалось погашення заборгованості відповідачем по процентам за користування кредитними коштами, про що свідчить розрахунок заборгованості, наданий банком та пені, оплата яких не передбачена договором. Відтак, оскільки фактично отримані кошти позичальником повернуті, заборгованість, що підлягає стягненню з відповідача відсутня.

Отже, оскільки відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції послався на норми цивільного законодавства, застосував ці норми відповідно до загальних засад цивільного судочинства та висновків, викладених в постановах Верховного Суду, що відповідає вимогам частини 4 статі 263 ЦПК України, апеляційний суд не вбачає необхідності їх повторювати.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Більш того, відхиляючи скаргу, апеляційний суд, має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення ЄСПЛ від 21 січня 1999 року у справі «Гарсіа Руїз проти Іспанії»).

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про необхідність врахування судом при вирішенні спору позицій Верховного Суду, викладених у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 356/1635/16-ц, від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, від 6 лютого 2018 у справі № 755/2720/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 666/388/16-ц, оскільки висновки Великої Палати Верховного Суду, які застосував суд першої інстанції, мають перевагу над висновками колегії суддів Верховного Суду.

Таке роз`яснення було зазначено у постанові Верховного суду від 29 серпня 2018 року у справі № 130/1001/17-ц щодо ієрархії висновків Верховного Суду.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,

апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПрваитБанк» залишити без задоволення.

Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська

--------------------------------

Повну постанову складено 7 жовтня 2020 року