Справа № 559/985/17
Номер провадження 2-з/559/4/2020
У Х В А Л А

04 вересня 2020 року м. Дубно Рівненської області

Суддя Дубенського міськрайонного суду Рівненської області Ралець Р.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дубенського міськрайонного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Згідно позовної заяви між сторонами 03.03.2015 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого позивач передав відповідачу земельну ділянку площею 0,0201 га, кадастровий номер 02:001:3124 за адресою: АДРЕСА_1 . Продаж земельної ділянки, згідно даного договору здійснено за 90000 грн і розрахунок здійснювався з відстроченням платежу на таких умовах: 5000 грн відповідач передає позивачу до підписання договору, а решту 85000 грн відповідач зобов`язується передати позивачу, а позивач зобов`язаний прийняти вказану суму до 03.09.2015. Однак, відповідач свої зобов`язання не виконав. Відсутність належного виконання зобов`язання відповідачем, згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.03.2015 протягом тривалого часу, у випадку задоволення позову, може утруднити виконання рішення суду у разі відчуження відповідачем по справі майна на користь третіх осіб під час розгляду справи. Тому, просить в якості забезпечення позову в межах позовних вимог у ромірі 155360,19 грн, накласти арешт на майно у вигляді житлового будинку по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 103, що належить ОСОБА_3 на праві одноособової приватної власності.

Ознайомившись із заявою про забезпечення позову та матеріалами справи, суд вважає, що заява не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до п. 4 Постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

З матеріалів заяви про забезпечення позову вбачається, що предметом спору є стягнення грошових коштів, які не отримано позивачем внаслідок укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0201 га, кадастровий номер 02:001:3124 за адресою: АДРЕСА_1 , однак в заяві про забезпечення позову арешт просять накласти на житлового будинку по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер 103, що належить ОСОБА_3 на праві одноособової приватної власності. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, долученого до заяви, ОСОБА_3 належить земельна ділянка та житловий будинок по АДРЕСА_2 та квартира за адресою: АДРЕСА_3 . Документів, які б підтверджували перехід права власності на земельну ділянку площею 0,0201 га, кадастровий номер 02:001:3124 за адресою: АДРЕСА_1 , немає, державної реєстрації права власності за відповідачем не здійснено.

Статтею 41 Конституції України встановлено - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справах "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого королівства") положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Аналізуючи зміст заяви про забезпечення позову, додані до неї документи, судом не встановлено, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, водночас, вжиття заходів забезпечення позову, які просить заявник, призведе до втручання у право власності відповідача, порушить баланс інтересів сторін.

Заявником не надано доказів в обґрунтування співмірності виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, зокрема щодо співмірності ціни позову із вартістю, на який заявник просить накласти арешт: представник позивача не надав до суду відомості майна та докази, що ціна майна відповідача дорівнює ціні позову.

З врахуванням наведеного, а також беручи до уваги предмет позову, не співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд приходить до висновку, що вимога про забезпечення в частині накладення арешту на нерухоме майно відповідача не підлягає задоволенню.

Відповідно ч. 6 ст.153 ЦПК України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.149-153, 260, 353 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Дубенський міськрайонний суд Рівненської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Р.В.Ралець