РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2020 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Ступак М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Автомобіліст» Відкритого акціонерного товариства «Київське автотранспортне підприємство 13062», третя особа: Відкрите акціонерне товариство «Київське автотранспортне підприємство 13062» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на кімнату № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Посилається в позові на те, що з 1 жовтня 1981 року по теперішній час зареєстрований та проживає в кімнаті АДРЕСА_1 даного гуртожитку, тобто на законних підставах вселився та продовжує проживати в ньому.

Позивач був прийнятий на роботу до Київського автотранспортного підприємства №13062, у зв`язку з чим отримав право на зайняття жилої площі в гуртожитку (кімната № НОМЕР_1 ), на час трудових відносин між позивачем та Київського автотранспортного підприємства № 13062 .

Він добросовісно, відкрито, безперервно володіє кімнатою АДРЕСА_1 в гуртожитку, а тому наявні підстави для визнання за ним права власності на дану кімнату.

Протягом усього часу з моменту вселення він доглядав за кімнатою та будинком у цілому з іншими мешканцями, утримував кімнату в належному стані, робив постійні та капітальні ремонти, здійснював оплату комунальних послуг.

Враховуючи викладене, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивач вселився в кімнату гуртожитку підприємства на підставі трудових відносин між позивачем та відповідачем, останнім було надано позивачеві право на зайняття жилої площі в гуртожитку (кімната № НОМЕР_1 ) тобто позивач був абсолютно обізнаний та проінформований про власника даного нерухомого майна.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого власнику відмовлено.

Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави, володіння чужим майном, що на даний випадок не поширюється.

Виходячи з цього, просить у позові відмовити.

Згідно розпорядження щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ від 14.09.2018, вищезазначену справу було передано головуючому судді Букіній О.М. у зв`язку з тимчасовим відстороненням судді Кізюн Л.І. від здійснення правосуддя.

13.02.2019 до суду подано відзив на позовну заяву та заяву про застосування строку позовної давності.

14.05.2019 до суду надійшли заперечення на відзив.

Ухвалою суду від 24.09.2019 підготовче провадження закрити та призначити справу до судового розгляду по суті 12.12.2019 року.

12.12.2019 року учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд до відома не поставили.

19.03.2020 року учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд до відома не поставили.

28.07.2020 року учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд до відома не поставили.

18.09.2020 року до суду надійшла заява від представника відповідача в якій просить розглядати справу за наявними в матеріалах справи документами без його участі. Позицію зазначену в відзиві підтримує в повному обсязі.

З огляду на викладене вище, суд на підставі ст.223 ЦПК України, вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін, оскільки неявка позивача як і відповідача не перешкоджає вирішенню спору по суті, на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто, особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб.

Цей строк, відповідно до ст. 344 ЦК України, для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років, для рухомого майна - п`ять років, і за загальним правилом право власності за набувальною давністю виникає з моменту спливу строків, визначених у частинах 1, 3 ст. 344 ЦК України.

Судом встановлено, що гуртожиток по АДРЕСА_1 відповідно до Свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового господарства та майна від 14 жовтня 1997 року належить Відкритому акціонерному товариству «Київське автотранспортне підприємство 13062» на праві колективної власності та включений до його статутного фонду.

Рішенням Загальних зборів акціонерів ВАТ «Київське автотранспортне підприємство 13062» від 06 квітня 2000 року було вирішено створити Дочірнє підприємство «Автомобіліст» ВАТ "Київське автотранспортне підприємство 13062" на базі майна ВАТ "Київське автотранспортне підприємство 13062".

Наказом ВАТ «Київське автотранспортне підприємство 13062» № 87 від 19 травня 2000 року було створено Дочірнє підприємство «Автомобіліст» ВАТ "Київське автотранспортне підприємство 13062" на базі майна та інших активів ВАТ "Київське автотранспортне підприємство 13062", в тому числі гуртожитку по АДРЕСА_1 .

13 серпня 2016 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Патріцькою А.П. була проведена державна реєстрація прав та їх обтяжень (з відкриттям розділів), відповідно до яких за ДП "Автомобіліст" ВАТ "Київське автотранспортне підприємство 13062" була проведена державна реєстрація наступного майна, в тому числі, групи нежитлових та житлового приміщення № 4 загальною площею 2 465, 3 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 жовтня 2017 року рішення приватного нотаріуса, як державного реєстратора, було скасоване.

Судом встановлено, що позивач з 22 жовтня 1991 року зареєстрований в та проживає в кімнаті АДРЕСА_1 .

28 серпня 1981 року Позивач прийнятий на роботу «Київським автотранспортним підприємством 13062». Позивач на підставі винекнення трудових відносин отримав право на зайняття кімнати АДРЕСА_1 .

Сторонами не заперечувалося, що будинок знаходиться на балансі Дочірнього підприємства «Автомобіліст» Відкритого акціонерного товариства «Київське автотранспортне підприємство 13062».

Відповідно до Розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації №74 від 10 лютого 2014 року « Про затвердження реєстру будівель, які використовуються під гуртожитки у Солом`янському районі міста Києва» гуртожиток по АДРЕСА_1 віднесений до гуртожитку для проживання одинаків.

Представник позивача у своїх поясненнях посилався, що позивач протягом тривалого часу проживає в кімнаті АДРЕСА_1 , утримує її, сплачує комунальні послуги за укладеними індивідуальними договорами з надавачами цих послуг.

Представник відповідача, не заперечуючи цих обставин, зазначив, що позивач проживає в гуртожитку, займає житлове приміщення, отримує житлово-комунальні послуги і їх оплата є його обов`язком, однак не може надавати права на визнання з ним права власності на займане приміщення з визначених ним підстав.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

З огляду на дану норму закону для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо), володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених Законом строків.

Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Так, позивач вселений і набув право користування кімнатою АДРЕСА_1 в зв`язку з перебуванням у трудових відносинах з власником гуртожитку - Відкритого акціонерного товариства «Київське автотранспортне підприємство 13062» від 28 грудня 2009 року та за згодою ВАТ» КАТП 13062»

В свою чергу, відповідно до Примірного положення про гуртожитки / в редакції на момент видачі позивачу ордера, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР №208 від 03 червня 1986 року / це Примірне положення встановлює порядок надання жилої площі в гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування цими гуртожитками та їх утримання.

Гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Відповідно до п.п.9. 10 Положення жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Тобто, жила площа в гуртожитку надається, в тому числів, в зв`язку з перебуванням у трудових відносинах з підприємством.

Так, позивач на момент вселення в гуртожиток у 1991 році перебував з його власником у трудових відносинах, проживаючи в ньому, знав, кому належить гуртожиток, хто є його власником, тобто знав про відсутність у нього підстав для набуття права власності на виділене йому приміщення в ньому, а тому, з точки зору ст.344 ЦК України, не може вважатися добросовісним набувачем.

Підстави, з якими закон пов`язує визнання права власності на майно за набувальною давністю в порядку ст.344 ЦК України, відсутні.

Відповідно до ст. 398 ЦК України право володіння припиняється у разі:

відмови володільця від володіння майном; витребування майна від володільця власником майна або іншою особою; знищення майна.

Право володіння припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

Судом встановлено та не спростовується сторонами, право власності на гуртожиток,у порядку, визначеному законом, у його власника не припинялося.

Позивач з часу вселення в гуртожиток, перебуваючи з підприємством у трудових відносинах, був обізнаний про те, що гуртожиток перебуває у власності підприємства, позивачу відома інформація про власника будинку, що підтверджується чисельними спорами та конфліктами між ними у судах різних юрисдикцій та за участі інших державних та недержавних органів, пов`язаними з користування ним.

Крім того, сторонами не спростовувалося, що будинок по АДРЕСА_1 є гуртожитком, як і не спростовувалися підстави вселення та проживання в ньому позивача.

Суд зважає, що займане позивачем жиле приміщення в гуртожитку є кімнатою в групі житлового приміщення загальною площею 2 465, 3 кв. м., тобто мізерною частиною не відокремленого належного відповідачу майна, яким позивач користується з відома та дозволу власника, оформленого в порядку, визначеному на момент його видачі.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність визначених ст.344 ЦК України елементів, які б давали позивачу право на визнання за ним права власності на займане ним приміщення.

Що стосується посилання позивача в обґрунтування позову на сплату ним житлово-комунальних послуг на підставі індивідуально укладених договорів з їх надавачами, суд виходить з того, що з точки зору Закону України «Про житлово-комунальні послуги» , укладення договору про надання житлово-комунальних послуг та їх сплата є обов`язком споживача цих послуг, та не тягне за собою будь-яких преференцій у користуванні житлом, тим більше визнання права власності на нього.

Крім того, суд зважає на те, що відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, захисту у судовому порядку підлягає порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.11 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Виходячи з цього, суд вважає, що права позивача з боку відповідача будь-яким чином порушені не були, а тому підстави для їх захисту відсутні.

З огляду на викладене вище, позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12, 15,16, 317, 319, 321, 344, 387, 388, 391, 398 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 205, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства «Автомобіліст» Відкритого акціонерного товариства» Київське автотранспортне підприємство 13062» про визнання права власності на майно за набувальною давністю відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Букіна О.М.