Справа № 712/5977/20
Провадження № 2о/712/97/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2020 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

Головуючого судді - ТОКОВОЇ С.Є.,

при секретарі - МОГИЛА І.С.

з участю заявника - ОСОБА_1

зацікавлена особа - ОСОБА_2

представника зацікавленої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_4 , діючої також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , зацікавлена особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису, в якій просить видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , на строк шість місяців, яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав, а саме: протягом шести місяців заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування), в місцях роботи, навчання, з постраждалими особами ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ,та за місцем знаходження власності ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ; протягом шести місяців заборони ОСОБА_2 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; протягом шести місяців заборонити ОСОБА_2 наближатися на визначену відстань 1000 метрів до місця проживання (перебування), роботи, навчання, місця знаходження, інших місць частого відвідування постраждалими особами ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ; усунути перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права власності ОСОБА_6 та неповнолітнього ОСОБА_5 , за місцем реєстрації ОСОБА_1 або особистою приватною власністю постраждалої особи ОСОБА_1 , шляхом надання безперешкодного доступу до квартири АДРЕСА_1 , а також іншого майна постраждалої особи дітям неповнолітньому ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та постраждалій ОСОБА_1 .

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 липня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 31 липня 2020 року на 11-00 год.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 заяву підтримала повністю та просила її задоволити. На обґрунтування вказувала, що зі сторони бувшого чоловіка вчиняється психологічне, економічне та фізичне насильство відносно неї та двох їх дітей. Так, ОСОБА_2 створив нестерпні умови проживання у квартирі, яку подарував дітям. Забрав верхній одяг (куртку) у старшого сина, допускав рукоприкладство до неї, через що вона разом із дітьми змушена була залишити квартиру та винаймати з дітьми інше житло. Також ОСОБА_2 робив неодноразові спроби забрати у дітей їх кошти, що перераховувались ним як аліменти. З дітьми ОСОБА_2 розмовляє з приниженням і з позиції сили. Також останній постійно їй погрожує фізичною розправою, примушує дітей до продажу квартири, яку подарував та перешкоджає її професійній діяльності, забирає поштову кореспонденцію, оскільки саме вказана квартира є її зареєстрованим місцем здійснення адвокатської діяльності. На даний час ОСОБА_5 навчається в місті Харкові та проживає у її батьків. З неповнолітнім сином ОСОБА_6 колишній чоловік спілкується, але після спілкування син стає роздратованим, після останньої зустрічі син повідомляв, що йому не сподобалось, що в квартирі, якій вони раніше проживали були квіти, а тому дитина зробила висновок, що з батьком мешкає інша жінка. За фактами спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 за її заявою внесені відомості до ЄРДР та проводиться досудове розслідування.

Представник зацікавленої особи адвокат Хорошун С.А. та сам ОСОБА_2 в судовому засіданні проти заяви заперечували.

ОСОБА_2 пояснив суду, що з 24.06.2019 р. шлюб між ним та ОСОБА_1 розірвано, але він залишився проживати в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки в ній зареєстрований, не дивлячись на те, що подарував дану квартиру дітям, які були неповнолітніми. Іншого власного житла в нього не має. Квартиру, яка належала йому на праві особистої власності подарував дітям в рахунок сплати аліментів. Саме ОСОБА_1 була ініціатором постійних сварок, свідком яких були діти. Іноді після таких сварок викликалась поліція. На даний час жодних доказів на притягнення зацікавленої особи ОСОБА_2 до адміністративної чи кримінальної відповідальності стосовно вчинення домашнього насильства не має. Фактично всі побоювання заявниці стосовно себе є надуманими, існують тільки з її слів. Зацікавлена особа не заперечував проти застосування до нього обмежувального припису в частині спілкування та зустрічі з заявницею, виходячи з того, що заявник має ключі до квартири та коли там з`являється, то псує майно та ініціює конфлікти.

Суд, вислухавши пояснення сторін, розглянувши надані документи та матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Як встановлено в судовому засіданні, 04 червня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 вересня 2019 року розірваний.

Від шлюбу сторони мають спільного сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на даний час є повнолітнім.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 жовтня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання синів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно і до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 26.07.2017 року.

Статтею 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч. 1. ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - рідні брати і сестри (ч. 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

При цьому, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Таким чином, зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

У Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-УІІІ, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбаченим вищевказаним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стаття 1 першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норма, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалось таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає із змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному

законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання6 або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатись як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, а й інтереси особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоч б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Відповідно до частини першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених Законом.

Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису є легітимним заходом втручання у права та свободи особи.

Проте, при вирішенні питання застосування такого заходу, суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства, має оцінити пропорційність втручання у права та свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані з протиправною поведінкою такої особи.

Заявник ОСОБА_1 вказує випадки домашнього насильства - вчинення сварок у присутності дітей, заподіяння їй тілесних ушкоджень, перешкоджання її професійній діяльності, обмеження дітей у фінансах, і як наслідок створення нестерпних умов проживання їй та дітям у квартирі, намагання позбавити її майна, а дітей власного житла.

Вказані обставини заявник зазначає як вчинення щодо неї та дітей економічного, психологічного та фізичного насильства. На підтвердження даних обставин надала суду витяги із Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24.04.2020 року та медичні довідки про результатами обстеження у лікарів щодо нанесення їй тілесних ушкоджень від 14.03.2020 року, 14.05.2020 року, від 15.05.2020 року.

Зазначені докази не можуть свідчити про доведеність вчинення ОСОБА_2 насильства в сім`ї, оскільки отримавши заяву, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення слідчий або прокурор не здійснює оцінку такої заяви (повідомлення) на предмет наявності ознак складу злочину для того, щоб вчинити процесуальну дію, яка полягає у внесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Наведене підтверджується імперативними положеннями ч.4 ст. 214 КПК України.

Отже, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань не свідчить про наявність ознак кримінального правопорушення та доведеність винуватості особи у вчиненні злочину, а є підставою для початку досудового розслідування у справі та перевірки обставин, наведених у повідомленні про кримінальне правопорушення.

Також на підтвердження фізичного насилля зі сторони ОСОБА_2 заявник вказує на заподіяння останній їй тілесних ушкоджень та надала довідку з травмпункту від 14.03.2020 року, висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи № 02-01/257 від 20.03.2020 року, довідка з травмпункту від 14.05.2020 та 15.05.2020 року. Зазначені довідки не містять інформації щодо заподіяння заявниці тілесних ушкоджень саме ОСОБА_2 .

Поряд з цим, в судовому засіданні встановлено, що 20.03.2020 року уповноваженою особою видано терміновий заборонний припис № 0912590, яким визначено заборону ОСОБА_2 в будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_1 .

Крім того, заявник стверджувала, що ОСОБА_2 вчиняє насильство стосовно дітей, а саме принижує їх, забирав кошти, які дарувались дітям на їх дні народження, брав одяг у старшого сина.

На заперечення вказаного ОСОБА_2 посилався на те, що старший син є повнолітнім, навчається та мешкає у м. Харків, періодично йому телефонував, проте, коли приїздив у місто Черкаси, вони не зустрічалися. Меншого сина ОСОБА_6 він забирав до себе та вони разом проводили час. Сама заявник на його думку, провокує конфлікти, оскільки не бажає, щоб він проживав у квартирі, яку подарував неповнолітнім дітям.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положеннями ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

З наданих в судовому засіданні пояснень учасників справи вбачається наявність конфлікту між заявником та заінтересованою особою.

Суд не вбачає підстав для задоволення вимоги заявниці в частині заборони ОСОБА_2 ведення листування, телефонних переговорів, контактувати, спілкуватися та наближатися до неповнолітнього сина ОСОБА_5 та повнолітнього сина ОСОБА_6 виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_2 є батьком неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі ст. 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини . Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї.

Між тим, заявник не надала жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про необхідність обмеження права ОСОБА_2 у спілкуванні із неповнолітнім сином, оскільки ОСОБА_2 не позбавлений батьківських прав щодо нього та має право відповідно до ст. 153 СК на таке спілкування. Будь-яких доказів, крім власних пояснень щодо вчинення насильства зацікавленої особою відносно неповнолітнього ОСОБА_5 в судовому засіданні ненадано.

Що стосується встановлення обмежувального припису ОСОБА_2 відносно ОСОБА_6 , суд звертає увагу на наступне.

ОСОБА_6 , як на час подання заяви про видачу обмежувального припису, так і на даний час є повнолітньою особою, а тому заявник ОСОБА_1 в даному випадку діє не як його законний представник, а здійснює представництво його інтересів відповідно до ст.60 ЦПК України.

В свою чергу, ні в заяві про видачу обмежувального припису, ні в с удовому засіданні ОСОБА_1 не довела та не надала доказів, які б слугували підставою для обмежувального припису. Натомість, в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_6 на даний час навчається у місті Харків, мешкає у її батьків, та не змогла пояснити яким чином ОСОБА_2 чинить насильство відносно повнолітнього сина, у зв`язку з чим необхідно встановити обмеження у їх спілкуванні, перебувати у місці спільного проживання, навчання, місцях частого відвідування.

Окрім того, заявницею не зазначено місць частого відвідування саме нею, до яких вона просить заборонити наближатись ОСОБА_2 , а отже і дана вимога до задоволення не підлягає, оскільки призведе до необґрунтованого обмеження прав зацікавленої особи на вільне пересування.

Приймаючи таке рішення, судом враховується і позиція зацікавленої особи, який не заперечує щодо задоволення заяви в частині обмежувального припису по відношенню до заявниці.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існують неприязнені відносини.

Конфліктні ситуації виникали внаслідок майнових суперечок, а саме з приводу користування квартирою АДРЕСА_1 , яка відповідно до договору дарування від 21.05.2019 року була подарована ОСОБА_2 неповнолітнім ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Також в судовому засіданні встановлено, що законність укладення вищевказаного правочину на даний час оспорюється ОСОБА_2 в судовому порядку.

Як пояснила заявник ОСОБА_1 після пред`явлення в березні місяці 2020 року позову до суду про визнання недійсним договору дарування, вона була змушена виселитись із дітьми з квартири, яка подарована дітям та винаймати житло, оскільки ОСОБА_2 створив нестерпні умови для їх спільного проживання.

Натомість, ОСОБА_2 пояснив суду, що на даний час у квартирі, яка була його особистою власністю, він зареєстрований, іншого житла не має. В той же час, заявник намагається перешкодити йому проживати у квартирі. Ключі від дверей він не змінював, а тому його колишня дружина має доступ до квартири.

Таким чином, суд вважає, що між сторонами існує спір з приводу користування квартирою АДРЕСА_1 , який підлягає вирішенню в позовному провадженні, у зв`язку з чим, видання обмежувального припису шляхом заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та за місцем знаходження власності останніх , суд вважає такою що спрямована на вирішення майнового спору, який існує між сторонами.

З наведених підстав не може бути задоволена і вимога щодо усунення перешкоди у користуванні майном, що є об`єктом права власності ОСОБА_6 та неповнолітнього ОСОБА_5 за місцем реєстрації ОСОБА_1 або особистою приватною власністю ОСОБА_1 , шляхом надання безперешкодного доступу до квартири АДРЕСА_1 , а також іншого майна постраждалої особи дітям неповнолітньому ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та заявнику ОСОБА_1 .

Також суд звертає увагу заявника, що на даний час власниками квартири є неповнолітній ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , який досяг повноліття. Заявник як і зацікавлена особа у ній зареєстровані, а тому питання щодо користування вказаною квартирою за наявності спору мають вирішуватися в судовому порядку.

Інше майно, що належить заявнику ОСОБА_1 на праві власності, остання не вказує, проте ставить також вимогу усунення перешкод у його користуванні, шляхом видачі обмежувального припису, що не відповідає вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України щодо принципу змагальності сторін, який ґрунтується на доведеності обставин, якими обґрунтовуються вимоги.

Таким чином, з урахуванням часткового визнання вказаної заяви зацікавленою особою, суд приходить до висновку про часткове задоволення заяви.

В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави.

Керуючись ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст.ст. 13, 81, 259, 263-265, 268, 350-5, 350-6, 352, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Заяву задоволити частково.

Видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , поклавши на нього на строк шість місяців такі обов`язки: заборонити вести листування, телефонні переговори або контактувати через інші засоби зв`язку чи особисто з ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15 Розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України).

Повне рішення суду буде складено 06 жовтня 2020 року.

ГОЛОВУЮЧИЙ :

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІПН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .

Зацікавлена особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_1 , прож. АДРЕСА_1 24