Справа №486/836/18
Провадження № 22-ц/812/1630/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участі представника позивача - Брагара А.А.,

представника відповідача - Бочевої Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

представника товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» - адвоката Сивак Альони Леонідівни

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 липня 2020 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Далматовою Г.А., повний текст складено 29 липня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» про захист прав споживача,-

В С Т А Н О В И В

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» (далі-ТОВ «Інфокс») про захист прав споживачів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 13 травня 2013 року між ним та ТОВ «Інфокс» було укладено договір про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення. 28 квітня 2015 року між сторонами було укладено додаткові технічні умови, відповідно до яких збільшено ліміт середньодобового викиду стоків до 4,5 куб. м на добу.

03 червня 2018 року ТОВ «Інфокс» направило лист-вимогу про сплату заборгованості у розмірі 33142 грн.53 коп., що виникла за надання послуги понадлімітне водовідведення з травня 2015 року по травень 2018 року.

Посилаючись на те, що із відповідачем був погоджений збільшений обсяг водовідведення і за період з травня 2015 по травень 2018 року саме в межах ліміту, встановленого додатковими технічними умовами, використовувались послуги водовідведення, позивач просив захистити його права як споживача шляхом визнання вимоги ТОВ «Інфокс» щодо сплати заборгованості за понадлімітне водовідведення неправомірною.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просив визнати зміну умов договору про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення № 6647/3 від 03 травня 2013 року, укладеного між ним та ТОВ «Інфокс» в частині встановлення ліміту водовідведення середньодобового скиду стоків на рівні 4,5 м. куб. з 28 квітня 2015 року та стягнути витрати на правову допомогу.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 липня 2020 року позов задоволено.

Визнано умови договору про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення №6647/3 від 03 травня 2013 року, укладеного між фізичною особою ОСОБА_1 та ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал», в частині встановлення ліміту водовідведення 4,5 м.куб. з 28 квітня 2015 року.

Стягнуто з ТОВ «Інфокс» на користь держави судовий збір - 2466 грн. 80 коп., а на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 15000 грн.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що з врахуванням тривалого період не нарахування заборгованості, відсутності доказів роз`яснення споживачу його обов`язків згідно технічної документації, посилання на правила, затверджені для осіб, що здійснюють підприємницьку діяльність, підприємство-постачальник послуг надало споживачу інформацію у неналежний спосіб, чим ввело його в оману щодо умов договору.

Крім того, суд першої інстанції не погодився з доводами представника відповідача проте, що технічні умови не є додатком до укладеного між сторонами договору, так як в тексті цих умов відсутні посилання саме на необхідність проведення робіт, затвердження проектної документації, визначення відповідальних осіб тощо.

Більш того, нарахування позивачеві заборгованості за отримані послуги на підставі п.4.2 Правил прийняття стічних вод №632 від 14 червня 2007 року не можуть бути застосовані до останнього, оскільки призначені для розрахунку заборгованості підприємств.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подав на нього апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказував, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та прийнятим з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню.

Зокрема вказували, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, а тому вказана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Також вказували, що висновок суду не ґрунтується на чинному законодавстві та умовах укладеного між сторонами договору.

Правом на подачу відзиву позивач не скористався.

У суді апеляційної інстанції представник відповідача підтримала апеляційну скаргу просила про її задоволення на підставі викладених у скарзі підстав.

Представник позивача апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що в силу ч.2 ст.372 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Суд першої інстанції посилаючись на те, що з врахуванням тривалого періоду не нарахування заборгованості, відсутності доказів роз`яснення споживачу його обов`язків згідно технічної документації, посилання на правила, затверджені для осіб, що здійснюють підприємницьку діяльність, дійшов висновку, що підприємство-постачальник послуг надало споживачу інформацію у неналежний спосіб, чим ввело його в оману щодо умов договору, а відтак є підстави для задоволення позову.Крім того, нарахування позивачеві заборгованості за отримані послуги на підставі п.4.2 Правил прийняття стічних вод №632 від 14 червня 2007 року не можуть бути застосовані до останнього, оскільки призначені для розрахунку заборгованості підприємств.

Проте, колегія суддів вважає такі висновки передчасними з огляду на порушення судом правил територіальної юрисдикції (підсудності) при розгляді цього позову.

Відповідно матеріалів справи право, власності у ОСОБА_1 виникло на підставі договору купівлі - продажу нежитлової будівлі від 30 жовтня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Харитонюк Т.А., відповідно до якого ОСОБА_1 набув у власність нежилі приміщення масажного салону, які розташовані в АДРЕСА_1 , що складається в цілому з нежитлових приміщень першого поверху, загальною площею 34.7 кв.м. Право власності зареєстровано в КП «Одеське МБТІ та реєстрації нерухомості» 06 листопада 2012 року ( т.1 а.с.259-261,263).

Згідно ч. 1 ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Цей матеріальний зміст позовних вимог позивача проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.

Під підставами позову розуміють обставини, якими позивач обґрунтовує свою вимогу, а також факти, що підтверджують ці обставини. Такими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто факти, які зумовлюють певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Тому до підстави позову не можуть входити обставини, які виступають доказами в справі. З ними закон не пов`язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов`язків. Вони лише підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Виключна підсудність - особливий вид територіальної підсудності. Правила виключної підсудності забороняють застосування при пред`явленні позову інших видів підсудності - загальної, альтернативної, договірної і підсудності, пов`язаних між собою вимог.

За загальними правилами підсудності позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ч.2 ст.27 ЦПК України).

Статтею 28 ЦПК України визначені випадки альтернативної підсудності, тобто підсудності за вибором позивача.

Так, частиною 5 статті 28 ЦПК України передбачено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору, а згідно із частиною 8 статті 28 ЦПК України позови, які виникають із договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.

За приписами ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно з роз`ясненнями п.41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», перелік позовів, для яких встановлено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

За роз`яснення п.42 вищевказаної Постанови, виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (ч. 1 ст.114 ЦПК України (в чинній на цей час редакції ЦПК України - ч. 1 ст. 30 ЦПК України), до якого відповідно до ст.181 ЦК України належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (ст.358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 364, 367ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним; про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Види спорів з приводу нерухомого майна визначені також в абз. 4 пункту 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого до таких належать, зокрема, позови про визнання прав на нерухоме майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від того, чи заявлено вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Тому правило даної норми розповсюджується і на позови щодо будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно та речових (немайнових) прав щодо цього майна.

За такого, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

За приписами п.2 ч.1 ст.5 цього Закону, до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Як вбачається з матеріалів справи,13 травня 2013 року між фізичною особою ОСОБА_1 та ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» укладено договір про надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення №6647 нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 .

Отже між сторонами виник спір з приводу внесення змін до договору, предметом якого є надання послуг централізованого водопостачання та водовідведення об`єкту нерухомості - нежитлового приміщення (магазин), який розташований за вищевказаною адресою, що належить до територіальної підсудності Київського районного суду м. Одеса.

За такого, цей позов повинен розглядатись у суді за правилами виключної підсудності по місцезнаходженню нерухомого майна щодо якого заявлені вимоги.

Відтак, судом першої інстанції постановлено рішення з порушенням правил виключної підсудності, визначеної ст.30 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку справа розглянута неналежним судом в розумінні п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Висловлювання "судом, встановленим законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

У суді першої інстанції представник відповідача, у відзиві на позовну заяву, крім того, що посилався на юрисдикцію господарському суду, також зазначав про розгляд справи за місцезнаходженням нерухомого майна, тобто за правилами територіальної юрисдикції (підсудності). Проте, суд першої інстанції на вказані заперечення уваги не звернув.

Згідно ч.1 ст.378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Відповідно до частини 2 указаної статті справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційним судом встановлено, що оскаржуване рішення прийняте судом першої інстанції з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), в зв`язку з чим підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою підсудністю.

Доводи апеляційної скарги, які стосуються суті вирішення спору, з врахуванням того, що апеляційний суд направляє справу на новий розгляд за встановленою підсудністю в зв`язку з порушенням норм процесуального права, мають бути попередньо розглянуті судом першої інстанції при новому розгляді справи з дотримання правил підсудності, тобто судом встановленим законом.

Оскільки рішення по суті спору судом не приймалося, то відсутні підстави для розподілу судових витрат за розгляд справи апеляційною інстанцією.

Керуючись ст.ст.367, 368, 376, 378, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» - адвоката Сивак Альони Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 23 липня 2020 року - скасувати.

Справу направити на новий розгляд до Київського районного суду м. Одеси.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2020 року.