Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2020 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , за участю секретаря судового засідання Скудар С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року позивачі звернулись до суду із спільним позовом та просили визнати за ними право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування позову вказували, що в 2012 році позивачка ОСОБА_2 разом із своєю донькою ОСОБА_3 отримали ордер на квартиру АДРЕСА_2 ). В 2015 році позивачка вийшла заміж за ОСОБА_1 , з яким почала проживати у вказаній квартирі, про що були внесені зміни до особового рахунку наймачів. В 2016 році позивачі придбали будинок в селі Сонячне Волноваського району та змінили місце реєстрації, хоча спільно з неповнолітньою дочкою продовжували фактично проживати у вказаній квартирі. В 2018 році за заявою доньки було змінено відомості про кількість наймачів квартири з метою подальшої її приватизації. Донька почала оформлювати документи на приватизацію вказаної квартири, але не встигла та раптово померла. Позивачі зазначають, що не втрачали право користування та вселення в спірну квартиру, оскільки мали спільну домовленість із покійною дочкою про фактичне користування спільної квартирою, в якій постійно проживали та мали всі особисті речі, сплачували комунальні витрати. Посилаючись на положення статей 9, 65 Житлового кодексу України, вказували, що набули законне право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не прибули, надіслали до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримали, просили розглядати справу без їх присутності.

Представник відповідача в судове засідання також не прибув, надіслав до суду клопотання, в якому просив розглядати справу без участі представника виконкому міської ради за наявними у справі документами, прийняти рішення на розсуд суду відповідно до діючого законодавства. Також долучив до клопотання акт обстеження житлового приміщення, складений комісією відповідача.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із такого.

Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що 07 червня 2012 року позивачці ОСОБА_2 та її доньці ОСОБА_4 , 2000 року народження, був виданий ордер №326 на житлову площу в гуртожитку, а саме: кімнату АДРЕСА_2 .

З червня 2013 року позивачка разом із неповнолітньою донькою, 2000 року народження, були зареєстровані та фактично проживали за вказаною адресою.

12 червня 2015 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується відповідним свідоцтвом, виданим Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 12.06.2015 року, серії НОМЕР_1 .

З моменту укладання шлюбу позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 також продовжили проживати разом в спільній квартирі - кімнаті АДРЕСА_2 , що підтверджується відомостями з особового рахунку № НОМЕР_2 та відповідними позначеннями в ньому.

В травні 2018 року позивачка ОСОБА_2 та ОСОБА_1 змінили місце реєстрації з квартири - кімнати АДРЕСА_2 .

Єдиним зареєстрованим в квартирі наймачем в квартирі - кімнати АДРЕСА_2 ) залишилась ОСОБА_3 , яка почала оформлювати документи для приватизації вказаної квартири. Зокрема було винесено рішення Кальміуської райдержадміністрації від 27 червня 2018 року №54, яким було надано дозвіл житло-комунальному підприємству змінити договір найму по квартирі у зв`язку із зняттям з реєстрації позивачки. Також 27.08.2018 року було переукладено договір по утриманню квартири на нового квартиронаймача.

Однак ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 19 років ОСОБА_3 померла.

Разом із цим позивачі продовжували проживати та користуватися спільною квартирою - кімнатою АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідними письмовими доказами.

Так, згідно з актом про фактичне проживання №225, складеного за участю двох сусідів та посвідченого головою КСН «Азов`є» від 07 серпня 2019 року, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 фактично проживають в кімнаті АДРЕСА_2 .

Згідно з довідкою про склад сім`ї, виданою головою КСН «Азов`є» від 07 серпня 2019 року, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю проживають в кімнаті АДРЕСА_2 .

Згідно з довідкою, виданою військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 в період з 28.10.2016 року по теперішній час проходить військову службу у Збройних силах України та приймає безпосередню участь у складі сил та засобів ООС та здійснює заходи із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ у Донецькій та Луганській областях. Його фактичне місце проживання по АДРЕСА_3 .

Також згідно наданих позивачами квитанцій ними щомісячно, починаючи з січня 2019 року здійснюється оплата за спожиті житлово-комунальні послуги по квартирі АДРЕСА_2 .

Крім цього, згідно з наданим відповідачем актом від 02 січня 2020 року, затвердженим начальником управління департаменту роботи з активами, представниками відповідача була проведена перевірка проживання позивачів в спірній квартирі та встановлено, що в даній квартирі без реєстрації з 2005 року проживає ОСОБА_2 та з 2014 року - ОСОБА_1 . Вони сплачують всі комунальні послуги. В кімнаті є їх особисті речі, які свідчать про факт постійного проживання в квартирі. Також факт проживання підтвердили сусіди.

Згідно з частиною третьою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок (частина перша статті 63 ЖК УРСР).

Відповідно до статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, яким є житлово-експлуатаційна організація (а в разі її відсутності - відповідне підприємство, установа, організація) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (стаття 64 ЖК Української РСР).

Згідно зі статтею 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

При вирішенні спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен перевірити дотримання встановленого порядку їх вселення, наявність згоди на це всіх членів сім`ї наймача й інші обставини, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР встановлено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

За змістом вказаної статті вимагати визнання себе наймачем квартири має право особа, яка як член сім`ї наймача правомірно вселилася і постійно проживає у цьому житлі на час заявлення відповідної вимоги, тобто має право користування ним.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів вбачається, що позивачі були наймачами спірного приміщення, адже отримували ордер на вселення, тобто у встановленому порядку вселялись та набули права користування таким житловим приміщенням. Після зняття з реєстрації в 2018 році не втратили право користування даним приміщенням, оскільки разом із дочкою, яка стала єдиним квартиронаймачем та до 2018 року була неповнолітньою, але раптово померла, фактично протягом всього часу залишились проживати однією сім`єю в даній квартирі, мали там свої особисті речі, доглядали та утримували нерухоме майно, сплачували за нього всі комунальні послуги, тим самим продовжували на законних підставах з дозволу квартиронаймача проживати та користуватися вказаним житлом.

Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00).

У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення позивачів з відповідного житла або так само втрата ними права на користування ним є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність у позивачів законного права на користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 12, 13, 80-82, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Маріупольської міської ради про визнання права користування жилим приміщенням, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

Повні анкетні дані учасників:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Виконавчий комітет Маріупольської міської ради Донецької області проспект Миру, 70, місто Маріуполь, .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через суд першої інстанції.

Повний текст рішення складено 20 лютого 2020 року.

Суддя: Д. В. Кузнецов