Номер провадження 22-ц/804/2392/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Мальцевої Є.Є., суддів Попової С.А., Биліни Т.І.,

секретар судового засідання Сікора М.М..

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - Управління виконавчої дирекції фонду України в Донецькій області Фонду Соціального страхування України,

представник відповідача - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи, апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції фонду України в Донецькій області Фонду Соціального страхування України на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Шиян В.В., в справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду України в Донецькій області Фонду Соціального страхування України про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, факту знаходження на утриманні, визнання права на отримання страхових виплат у зв`язку із смертю потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві та зобов`язання виплатити одноразову допомогу сім`ї загиблого,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Маріупольського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Донецький області (далі - Фонд) про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, факту знаходження на утриманні, визнання права на отримання страхових виплат у зв`язку зі смертю потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві та зобов`язання виплатити одноразову допомогу сім`ї загиблого. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала, що між нею та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб 7 червня 2013 року. Під час шлюбу її чоловік ОСОБА_4 був зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 , але проживав з нею за однією адресою - за місцем її реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 .

19 лютого 2017 року з її чоловіком ОСОБА_4 стався нещасник випадок на виробництві, внаслідок якого він загинув, про що було складено акт форми Н-1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом. Тому у позивача є право на отримання разової допомоги, що сплачується у разі смерті потерпілого при виконанні виробничих обов`язків. З моменту реєстрації шлюбу і до смерті її чоловіка вона проживала разом з ним, вони разом вели спільне господарство. Оскільки чоловік працював та отримував стабільну заробітну плату, то вона мала можливість не працювати та займатися домогосподарством - знаходилася на утриманні свого чоловіка. Враховуючи вищенаведене позивачка звернулася до відповідача із заявою про отримання одноразової допомоги у зв`язку із смертю чоловіка. Але їй було відмовлено в призначенні одноразової допомоги на сім`ю у зв`язку з неможливістю визначення складу сім`ї загиблого, а також на утриманця, оскільки не доведено факту утримання. Не погоджуюсь з рішенням відповідача, просить суд встановити факт спільного проживання однією сім`єю, факт знаходження на утриманні, визнання права на отримання страхових виплат у зв`язку зі смертю її чоловіка.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 травня 2020 року позов ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду України в Донецькій області Фонду Соціального страхування України про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, факту знаходження на утриманні, визнання права на отримання страхових виплат у зв`язку із смертю потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві та зобов`язання виплатити одноразову допомогу сім`ї загиблого - задоволений частково.

Встановлений факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 в період шлюбу з 7 червня 2013 року по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі АДРЕСА_2 .

Зобов`язано Маріупольське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Донецький області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову допомогу сім`ї загиблого в сумі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 160 000,00 гривень

В іншій частині відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник відповідача ФСС подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про повну відмову в позові.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції невірно застосував норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», а саме статті 42 Закону, не врахувавши положення статей 36,41 цього ж Закону. Судом не враховано також положення Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого Постановою Правління Фонду соціального страхування від 19.07.2018 року №11.

Позивач ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з вивченням всіх обставин справи. Апеляційну скаргу відповідача вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка позивача ОСОБА_1 , яка надала заяву про розгляд справи без її участі, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача Управління виконавчої дирекції фонду України в Донецькій області Фонду Соціального страхування України Гузенка Р.О., який підтримав апеляційну скаргу і просив задовольнити, заперечення проти скарги представника позивача - адвоката Довженка В.І., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Перевіряючи справу, колегія суддів виходила з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 уклала із ОСОБА_4 шлюб 7 червня 2013 року( а.с.7).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.9)

Причина смерті ОСОБА_4 - відкрита черепно-мозкова травма, перелам кісток склепіння черепа, крововилив під м`які мозкові оболонки . ( а.с.10)

Згідно з актом від 10 травня 2018 року проведення повторного спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 19 лютого 2017 року о 22-55 годині (форма Н-5), нещасний випадок стався в ЦЕ УЗТ на ст. « Бункера» під час вивантаження матеріалу з вагону для окатишів моделі 20-471 (вагона-хопера) № 58928524 на бункерній естакаді по вантажному фронту доменного цеху, по залізничному шляху № 2. Причини настання нещасного випадку (аварії) є незадовільний технічний стан вагона-хопера № 58928524 моделі 20-471 ПАТ «Українська залізниця», порушення вимог безпеки під час експлуатації транспортних засобів, невиконання вимог інструкції з охорони праці та невиконання посадових обов`язків. Висновком комісії встановлено, даний нещасний випадок визнати таким, що пов`язаний з виробництвом.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності, що підтверджується договором купівлі- продажу від 19 листопада 2011 року та витягом про державну реєстрацію прав МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 28 листопада 2011 року за № 32207728 . ( а.с.38-40)

Позивач звернулася до суду, оскільки вважає, що в неї як у особи яка проживала разом з загиблим ОСОБА_4 однією сім`єю та на момент його загибелі знаходилась на його утриманні, є право на отримання одноразової страхової виплати у зв`язку зі смертю внаслідок нещасного випадку в розмірі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб а також одноразової допомоги як особи яка перебувала на утримання загиблого в розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Постановою від 17 листопада 2017 року Маріупольського міського відділення Фонду соціального страхування України, ОСОБА_1 було відмовлено у призначенні одноразової допомоги на сім`ю у зв`язку з неможливістю визначення складу сім`ї. ( а.с.6)

Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався нормами ст. 173 КЗпП України, згідно з якими шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Разом з тим, листом від 12 липня 2018 року № А-17/04-17/2 Маріупольським відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Донецької області, ОСОБА_1 відмовлено у призначенні одноразової допомоги в разі смерті потерпілого ОСОБА_4 внаслідок нещасного випадку на виробництві, оскільки не вказано підстав для виплати допомоги. Оскільки ОСОБА_1 та померлий ОСОБА_4 на день його смерті були зареєстровані за різними адресами, заявнику було рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю та перебування на утримання у загиблого.

За змістом ст.3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5- рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов`язків доказування.

Як підтверджено актом обстеження житлово- побутових умов від 1 березня 2017 року, ОСОБА_1 проживала в квартирі АДРЕСА_2 зі своїм чоловіком ОСОБА_4 ( а.с.35)

В суді першої інстанції були допитані свідки, ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які підтвердили, що з 19 листопада 2011 року і по день смерті ОСОБА_4 позивач постійно проживала разом з чоловіком у зазначеній квартирі, але при цьому її чоловік був зареєстрований за адресою проживання його матері в будинку по АДРЕСА_1 .

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України та роз`яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з ч.6 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» чинної на день виникнення права, у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 3 п. 1-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, спори щодо розміру шкоди та права на її відшкодування у вигляді страхових виплат розглядаються судами в позовному провадженні за загальними правилами.

Як було встановлено в судовому засіданні, встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю, необхідний для позивача для отримання одноразової допомоги сім`ї загиблого.

Оцінивши докази, обставини, на які посилається заявник, суд прийшов до об`єктивного висновку про встановлення факту проживання однією родиною ОСОБА_1 з ОСОБА_4 з моменту укладення шлюбу і по день його смерті а саме з 7 червня 2013 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановлені обставини відповідачем не оспорюються, і висновки суду в цій частині не оскаржуються.

Виходячи з вищевстановлених обставин, суд також правильно зазначив, що встановлення юридичного факту, про який просить позивач, породжує для неї правовий наслідок, оскільки цей факт впливає на виплату суми одноразової допомоги сім`ї потерпілого у зв`язку із смертю на виробництві внаслідок нещасного випадку .

Пунктом 6 ст.42 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне страхування» передбачено, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Оскільки позивач ОСОБА_1 , є дружиною загиблого ОСОБА_4 , на момент його смерті проживала з ним однією сім`єю, була пов`язана з ним спільним побутом, мала взаємні права та обов`язки, то відповідно до ч.6 ст.42 Закону України « Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» має право на одноразову допомогу, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Тому суд цілком обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 стосовно зобов`язання Маріупольського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування в Донецький області нарахувати та виплатити позивач одноразову допомогу сім`ї загиблого в сумі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 160000 гривень.

У вимогах ОСОБА_1 про встановлення факту знаходження її на утриманні свого чоловіка - ОСОБА_4 суд першої інстанції відмовив.

В цій частині рішення суду ніким зі сторін не оскаржується.

Оскаржуючи рішення, відповідач посилався на те, що страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує особам, які мають на це право. А оскільки позивач не є особою, яка знаходилася на утриманні загиблого, не має неповнолітніх дітей, то не має й права на виплати, на які претендує у зв`язку із страховими виплатами, пов`язаними із загибеллю чоловіка. При цьому відповідач посилається на норми статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Так, згідно статті 41 цього ж закону у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті. 2. Такими непрацездатними особами є: 1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання, - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років; 2) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якщо вони не працюють; 3) особи з інвалідністю - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності; 4) неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов`язаний виплачувати аліменти; 5) непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право.

Частиною 3 статті 41 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» врегульовано, що право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку. Тому відповідач вважає, що страхова виплата на сім`ю призначається лише у разі, якщо непрацездатна особа або утриманець доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли 8 річного віку. На думку відповідача, закон не пов`язує встановлення лише факту сім`ї з настанням права на страхову виплату, тим більш, що за законом такої юридичної категорії немає.

При в рішенні спору, суд першої інстанції врахував вищенаведені положення ч. 6 ст. 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в якій зазначено, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Як вбачається з рішення, суд цілком правильно застосував норму закону, що прямо регулює виниклі правовідносини. Посилання відповідача у скарзі на те, що вказану норму необхідно застосовувати з урахуванням інших норм цього ж закону, ні на чому не ґрунтуються, суперечать усталеній судовій практиці. Так, однозначна правова позиція щодо застосування норми ч.6 ст.42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в якій зазначено, що у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб - без обмежень і залежності від працездатності особи або догляду нею за непрацездатними, викладена в рішенні ВССУ від 13.07.2017 року, постановах Верховного Суду від 07.05.2018 року (справа №582/1527/17), від 03.09.2018 року (справа №520/9585/16-ц).

Таким чином, задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погоджується й апеляційний суд, правильно виходив з того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , який загинув під час виконання трудових обов`язків, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на отримання страхових виплат відповідно до частини шостої статті 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Із змісту апеляційної скарги убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування судом першої інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності та неправильності, а лише зводяться до власного необ`єктивного тлумачення норм права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики апеляційний суд вважає наведене судом першої інстанції обґрунтування оскарженого рішення достатнім.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.374, 367, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції фонду України в Донецькій області Фонду Соціального страхування України залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 20 травня 2020 року залишити без змін. .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 08 вересня 2020 року

Судді Є.Є.Мальцева

С.А. Попова

Т.І. Биліна