Справа № 346/1313/20
Провадження № 22-ц/4808/996/20
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Пнівчук О.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Маслей А.М.,

з участю: позивача ОСОБА_1 та його

представника ОСОБА_2 ;

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене головуючим суддею Калинюком О.П. 09 липня 2020 року, повний текст якого складено 17 липня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 з позовом про повернення безпідставно набутого майна. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказав, що в січні 2017 року між сторонами була укладена усна угода про виготовлення ОСОБА_3 для нього два спальних ліжка з матеріалів, які є власністю ОСОБА_1 у строк до 15 квітня 2017 року. Сторони погодили, що за виконання столярних та монтажних робіт із виготовлення двох ліжок ОСОБА_1 повинен сплатити 2 400 грн із розрахунку 1 200 грн за одне ліжко. У виконання укладеної між сторонами угоди позивач передав ОСОБА_3 1 080 грн завдатку. Також вказав, що на вимогу позивача він передав йому в необхідній кількості пиломатеріали та супутні матеріали, а саме: сухі дошки породи ясеня, обрізані в кількості 0,5 куб. м, вартістю на той час 9 500 грн за один куб.м, на суму 4 750 грн, а на день подання позову 11 000 грн, на суму 5 500 грн; сухі дошки, хвойні, обрізні, в кількості 0,5 куб.м, вартістю на той час 2 800 грн за один куб.м, на суму 1 400 грн, а на день подання позову 3 600 грн, на суму 1 800 грн; кутники, гвинти, шурупи, які він купував разом з відповідачем за власні кошти на загальну суму 250 грн. Відповідач в обумовлений договором термін взяті на себе зобов`язання по виготовленню ліжок не виконав, мотивуючи тим, що вартість одного ліжка повинна становити 2 500 грн. Вважаючи такі дії відповідача шахрайськими, він у липні 2017 року звернувся до поліції. Під час проведення поліцією перевірки відповідач визнав укладення між ними договору та одержання ним матеріалів у зазначеній кількості та авансу у сумі 1 080 грн, однак заперечив досягнуту домовленість щодо вартості ліжка у розмірі 1 200 грн. Посилаючись на те, що в добровільному порядку відповідач ОСОБА_3 відмовляється повертати надані йому ідентичні матеріали або їх вартість 6 750 грн та аванс у розмірі 1 080 грн, позивач ОСОБА_1 просив зобов`язати відповідача повернути належне йому майно та грошові кошти, а саме: сухі дошки породи ясеня, обрізані в кількості 0,5 куб. м, вартістю 5 500 грн; сухі дошки, хвойні, обрізні, в кількості 0,5 куб.м, вартістю 1 800 грн; кутники, гвинти, шурупи, вартістю 250 грн, аванс за виконані роботи у розмірі 1 080 грн, а також судові витрати у розмірі 4 340,80 грн.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 09 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Апелянт вважає, що між сторонами виникли не договірні відносини, а відносини речово-правового характеру, які встановлені між ним, як власником, і відповідачем, як володільцем майна. А тому, на думку позивача, висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами був укладений договір підряду, є помилковим. Також ОСОБА_1 зауважує, що відповідач не видав йому квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору, а тому відносини, які виникли між сторонами, не можуть випливати із договору підряду. Позивач звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідач на даний час є володільцем майна, яке є його власністю і яке було передане йому для виконання зобов`язання, утримує і використовує його без достатньої підстави, яке для нього фактично є чужим, а тому ОСОБА_5 зобов`язаний повернути йому це майно, як титульному власнику. Апелянт також вважає, що суд повинен був застосувати до спірних правовідносин норми ст. ст. 1212-1213 ЦК України, оскільки дані норми права застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого чи наслідком події. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість позову, а також на те, що відносини, які виникли між сторонами є кондикційними, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв, що не перешкоджає апеляційному перегляду ухвали суду першої інстанції.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів викладених у ній, зазначивши, що між сторонами була обумовлена ціна за виготовлення ліжок саме у розмірі по 1 200 грн за кожне, а не 2 500 грн за одне ліжко, як того вимагав відповідач.

Представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив, вказавши, що позивачем не доведено того, що відповідач не виконав умови укладеного між ними усного договору. Рішення суду вважає законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено факту недобросовісного набуття відповідачем майна та грошових коштів (авансу) в сумі 1 080 грн, оскільки сам позивач визнав, що передав їх відповідачу з метою виконання договору підряду. З цим висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що у січні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в усній формі уклали договір, за яким ОСОБА_3 зобов`язався виготовити для ОСОБА_1 два спальних ліжка з матеріалів ОСОБА_1 у строк до 15 квітня 2017 року.

У виконання укладеної між сторонами угоди позивач передав ОСОБА_3 1 080 грн завдатку, а також пиломатеріали та супутні матеріали, а саме: сухі дошки породи ясеня, обрізані в кількості 0,5 куб. м; сухі дошки, хвойні, обрізні, в кількості 0,5 куб.м; кутники, гвинти, шурупи. Дані обставини жодною із сторін спору не заперечуються.

Також судом встановлено та визнано сторонами в суді першої та апеляційної інстанцій, що відповідач виготовив ліжка з матеріалів позивача, однак у зв`язку із відсутністю оплати за виготовлені ліжка з боку позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_3 впродовж трьох років утримує їх у себе.

Аналізуючи вищезазначені обставини справи, які сторонами визнані, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли договірні відносини, а саме відносини за договором підряду, які регулюються главою 61 ЦК України.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд відхиляє твердження позивача ОСОБА_1 про те, що відносини, які виникли між сторонами, не можуть випливати із договору підряду.

Той факт, що правовідносини, які виникли між сторонами є договірними та випливають із договору підряду підтверджується також і рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 квітня 2018 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Дане рішення набрало законної сили (а.с. 44-49). Більш того, колегія суддів зауважує, що при розгляді даного позову саме ОСОБА_1 наполягав, що між сторонами було укладено договір підряду, а не будь який інший вид договору.

Не заслуговують уваги й доводи апелянта про те, що відносини, які виникли між сторонами носять кондикційний характер, а також те, що до даних правовідносин суду першої інстанції слід було застосувати норми ст. 1212-1213 ЦК України. З цього приводу апеляційний суд зауважує таке.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 у справі N 910/3395/19, від 23.04.2019 у справі N 918/47/18, від 01.04.2019 у справі N 904/2444/18.

З огляду на вищенаведене, а також враховуючи, що ОСОБА_3 набув майно ОСОБА_1 в порядку виконання договірного зобов`язання, а саме укладеного між сторонами в усному порядку договору підряду, апеляційний суд вважає, що таке набуття майне не вважається безпідставним. А тому висновок суду першої інстанції про відсутність факту недобросовісного набуття відповідачем майна позивача та грошових коштів (авансу) в сумі 1080 грн є вірним та таким, що відповідає наявним в матеріалах справи доказам.

Інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позивача у суді першої інстанції, яким місцевий суд надав належну оцінку. Висновки суду є достатньо аргументованими, а тому апеляційний суд вважає, що повторно відповідати на ті самі аргументи заявника необхідності немає.

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Вищевикладене свідчить про те, що апеляційна скарга є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.

Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

З огляду на вищенаведене апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 09 липня 2020 року в даній справі без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: О.В. Пнівчук

В.Д. Фединяк