Постанова

Іменем України

04 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 214/6671/18

провадження № 61-22436св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України»,

представники відповідача: Джулай Юрій Вікторович, Чорний Олександр Володимирович , Бітюкова Ірина Вікторівна , Махиніч Надія Володимирівна , Михайлик Ліна Григорівна ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П. від 03 грудня 2019 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», яке змінило найменування на акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» (далі - АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України»), про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 15 квітня 2015 року він працював в АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на посаді інспектора з контролю за виконанням доручень управління регіонального контролю та безпеки департаменту економічної безпеки та фінансових ризиків підприємства. 19 вересня 2018 року він отримав поштове повідомлення про його звільнення з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» з 11 вересня 2018 року за пунктом 4 частиною першою статті 40 КЗпП України за прогул. Причини прийняття керівництвом підприємства такого рішення йому невідомі, оскільки прогулів він не допускав. Зазначив, що протягом всього періоду роботи він сумлінно виконував завдання та доручення керівництва, покладені на нього обов`язки відповідно до посадових інструкцій. Крім того, при його звільненні на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна була згода профспілкової організації, членом якої він був. Однак, погодження профспілки адміністрація підприємства отримала з порушенням вимог статті 43 КЗпП України, а саме рішення профспілкою приймалося за його відсутності. Разом із тим, наказ про його звільнення було підписано посадовою особою підприємства не повноважною на вчинення таких дій згідно зі Статутом товариства, а саме в.о. Голови Правління, в той час як повноваженнями на прийняття рішення про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, звільнення наділений виключно Голова Правління.

Посилаючись на незаконність свого звільнення, просив суд скасувати наказ № 814-к від 11 вересня 2018 року про його звільнення з роботи як незаконний; поновити його на роботі на займаній посаді; стягнути з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на його користь матеріальну шкоду в сумі 787 грн щоденного заробітку за вимушений прогул (11 018 грн до дня подачі позової заяви) та 150 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а наведені позивачем доводи та мотиви не дають підстав вважати незаконним таке звільнення та не надають останньому права на поновлення на роботі, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, оскільки проведення таких виплат можливо лише у разі доведення неправомірності його звільнення та поновлення на роботі, що в ході розгляду справи не знайшло свого підтвердження.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2019 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ № 814-к від 11 вересня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади інспектора з контролю за виконанням доручень управління регіонального контролю та безпеки департаменту економічної безпеки та фінансових ризиків.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інспектора з контролю за виконанням доручень управління регіонального контролю та безпеки департаменту економічної безпеки та фінансових ризиків.

Стягнуто з АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 вересня 2018 року по 03 грудня 2019 року в сумі 241 609 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів, та 5 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті позовних вимог відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції щодо законності звільнення позивача за пунктом 4 частиною першою статті 40 КЗпП України не відповідають вимогам закону, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами допущення позивачем прогулів 05, 06, 09, 10-13, 16 липня 2018 року та забезпечення останнього робочим місцем за адресою: 73013, м. Херсон, вул. Ливарна, 18 та необхідними для роботи засобами. Крім того, позивач не мав можливості з незалежних від нього причин з`явитися на засідання профспілки, де вирішувалося питання про надання згоди на його звільнення, що є порушенням приписів статті 43 КЗпП України.

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

У грудні 2019 року АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не з`ясував всіх фактичних обставин справи; не врахував, що факт відсутності позивача на віддаленому місці роботи у Херсонському регіональному відділі регіонального управління № 3 департаменту закупівель (м. Херсон, вул. Ливарна, 18) з 05 по 16 липня 2018 року підтверджується актом про відсутність 05 та 06 липня 2018 року на робочому місці; поясненнями працівників Херсонського регіонального відділення управління № 3 департаменту закупівель про відсутність позивача 05-06 липня та 09-16 липня 2018 року на робочому місці; табелем обліку використання робочого часу на підприємстві; висновком від 07 серпня 2018 року за результатами проведення службового розслідування. Інформації чи документів, які б підтверджували поважність причин такої відсутності позивач не надав, а сам факт відсутності на робочому місці останній не заперечував. Позивач, будучи належним чином повідомлений про засідання профспілкового комітету щодо вирішення питання про його звільнення, на нього не з'явився. Висновки суду апеляційної інстанції про не забезпеченням позивача необхідними для роботи засобами є необґрунтованими, оскільки останній не звертався до роботодавця з будь-якими зауваженнями щодо його робочого місця.

Крім того, стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог та самостійно змінив підставу позову, оскільки позивач не обґрунтовував позовні вимог приписами статті 235 КЗпП України. Наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди останнім не доведено.

Узагальнені доводи відзиву на касаційну скаргу

У січні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на правильність висновку суду апеляційної інстанції про незаконність його звільнення за пунктом 4 частиною першою статті 40 КЗпП України, безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість прийнятої у справі постанови суду апеляційної інстанції, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 214/6671/18 з Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Клопотання АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» про зупинення виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року задоволено частково. Зупинено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року в частині, що не підлягає негайному виконанню, до закінчення касаційного провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що ОСОБА_1 з 15 квітня 2015 року працював в АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на посаді інспектора з контролю за виконання доручень управління регіонального контролю та безпеки департаменту економічної безпеки та фінансових ризиків.

Наказом АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» № 128 від 19 березня 2018 року «Щодо організації роботи працівників управління регіонального контролю та безпеки» ОСОБА_1 визначено регіон обслуговування - Херсонська область із встановленням віддаленого місця роботи - Херсонський регіональний відділ регіонального управління № 3 Департаменту закупівель.

Наказом АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» № 151 від 16 квітня 2018 року внесено зміни до наказу № 128 від 19 березня 2018 року, а саме у зв`язку зі змінами в організації роботи управління регіонального контролю та безпеки департаменту економічної безпеки та фінансових ризиків до закінчення 2017 маркетингового року за ОСОБА_1 залишено регіони обслуговування: Дніпропетровська та Херсонська області та віддалене місце роботи - філія АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» Криворізьке ХПП». Установлено, що вимоги пункту 2.5. про віддалене місце роботи - Херсонський регіональний відділ регіонального управління № 3 Департаменту закупівель набирають чинності з початку нового 2018/2019 маркетингового року, а саме з 05 червня 2018 року.

ОСОБА_1 надав згоду на встановлення віддаленого місця роботи в Херсонському регіональному відділенні регіонального управління № 3 Департаменту закупівель, за адресою: м. Херсон, вул. Ливарна 18.

Наказом № 814-к від 11 вересня 2018 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом без поважних причин 11 вересня 2018 року.

2.Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частиною першою статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Установлено, що ОСОБА_1 погодився на встановлення йому відділеного місця роботи в Херсонському регіональному відділенні регіонального управління № 3 Департаменту закупівель (м. Херсон, вул. Ливарна, 18).

Згідно наказу № 814-к від 11 вересня 2018 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з прогулом без поважних причин 11 вересня 2018 року.

Поняття відділеного місця роботи чинним законодавством про працю не визначено. Робоче місце працівника може знаходитися за іншою адресою, ніж місце здійснення діяльності суб`єктом господарювання, якщо це необхідно для організації роботи, та за умови забезпечення вимог до умов праці, в тому числі техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони, виробничої та технологічної дисципліни.

Відповідно до Методичних рекомендацій щодо визначення робочих місць, схвалені протоколом Міністерства праці України від 21 червня 1995 року № 4, робоче місце працівника характеризується наявністю закріпленої зони, технічних засобів або їх сукупності, необхідної для виробництва продукції, надання послуг, виконання робіт або установчих функцій. Основою визначення робочого місця є функціональний розподіл праці у взаємозв`язку із засобами праці, що дозволяє розглядати робоче місце як місце докладання робочої сили працівників. Трудова діяльність працівника може здійснюватися (а відповідно його робоче місце може знаходиться) безпосередньо на підприємстві (фіксоване робоче місце) або в межах іншого територіального простору, який використовує працівник для виконання трудових обов`язків.

Таким чином, прогулом слід вважати відсутність працівника не просто на робочому місці, а на роботі. Відсутність працівника за фіксованим робочим місцем за умови, що він виконує трудові функції на території підприємства, не є прогулом.

За обставин не доведення відповідачем виділення позивачу конкретно визначеного робочого місця в Херсонському регіональному відділенні регіонального управління № 3 Департаменту закупівель та не доведення факту його відсутності на роботі 11 вересня 2018 року (день коли згідно з наказом про звільнення позивач здійснив прогул), суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що оскаржуваний позивачем наказ про його звільнення не можна вважати таким, що виданий з дотриманням вимог трудового законодавства.

Прогул передбачає винну поведінку працівника, яка відповідачем не була доведена в суді, тому висновки суду апеляційної інстанції про незаконність звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є правильними.

Відповідно до статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки підстав для звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України не встановлено і відповідачем не доведено, то суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав, відповідно до статті 235 КЗпП України, для його поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахованого відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, а також підстав, передбачених статтею 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, розмір якої в сумі 5 000 грн, відповідає вимогам розумності і справедливості.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги відповідача цих висновків не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника із висновками суду щодо відсутності підстав для звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України з підстав недоведеності належними і допустимими доказами факту прогулу, а також до незгоди з наданою судом оцінкою доказів, якими відповідач обґрунтовував законність звільнення працівника.

Висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються із нормами матеріального права, які судом застосовані правильно.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року було зупинено виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року в частині, що не підлягає негайному виконанню, до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного судового рішення підлягає поновленню.

Оскільки оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року в частині, що не підлягає негайному виконанню.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

С. Ю. Бурлаков

В. М. Коротун