РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/13160/20

Провадження № 22-ц/4815/1093/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Гордійчук С. О., Боймиструка С. В.,

учасники справи:

скаржник, стягувач ОСОБА_1 ,

заінтересована особа державний виконавець Рівненського міського відділу державної

виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції

(м. Львів) Токарець Тетяна Сергіївна,

позивач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівнеснького міського суду Рівненської області від 17 серпня 2020 року у складі судді Першко О. О., постановлену в м. Рівне повним текстом,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) Токарець Т. С., у якій просив визнати дії державного виконавця протиправними, скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу та відновити виконавче провадження ВП № 53081900 щодо примусового виконання виконавчого листа № 1715/4909/12, виданого 12 грудня 2016 року Рівненським міським судом Рівненської області про стягнення з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором № 4 СМБ від 24 квітня 2007 року, а саме заборгованості по відсотках в сумі 16909,11 євро, що еквівалентно 172 119,28 грн., комісією, передбачену договором в сумі 33 671, 53 грн., а всього: 205 790,81 грн. та судові витрати по справі в сумі 2058 грн.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17 серпня 2020 року скаргу повернуто заявнику без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції вмотивована положеннями ч. 4 ст. 183 ЦПК України, яка передбачає повернення письмової заяви заявнику, якщо та подана з порушенням вимог частини першої або другої цієї статті, та обґрунтована тим, що заявником не надано суду доказів надіслання або надання скарги на дії державного виконавця іншим учасникам справи.

Вважаючи ухвалу суду незаконною, необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі вказує на невідповідність висновку суду положенням ч. 4 ст. 185 ЦПК України, адже вона не передбачає повернення заявнику без розгляду скарги, і стосується лише заяв (клопотань, заперечень), які подані суду без додержання вимог частини першої або другої цієї статті. Доводить, що при підготовці та поданні до суду скарги на бездіяльність (дії) державного виконавця він керувався нормами Розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», а саме ст. ст. 447-453 ЦПК України, якими визначено порядок подання скарги. Вважає, що цивільно-процесуальний закон чітко визначає окремою нормою ч. 2 ст. 442 ЦПК України про те, що не скаржник надсилає державному виконавцю скаргу, а суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби про подання скарги не пізніше наступного дня після її надходження. Зазначає про порушення ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та вказує, що право на суд, відповідно до практики ЄСПЛ, включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати вирішення спору судом. Покликаючись на надмірний формалізм місцевого суду, дії якого унеможливили доступ до правосуддя, просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції суду для продовження розгляду.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області зі скаргою на дії державного виконавця Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) Токарець Тетяни Сергіївни.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 183 ЦПК України до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Як вбачається зі змісту скарги, представниками скаржника в додатку до скарги зазначено перелік копій документів, необхідних для розгляду скарги. Про докази надіслання (надання) скарги іншим учасникам справи (провадження) в переліку додатків до скарги не зазначено.

Право на звернення із скаргою до суду, подання скарги та строки для звернення зі скаргою, порядок розгляду скарги визначені статтями 447-450 ЦПК України розділу VII ЦПК України, який має назву «Судовий контроль за виконанням судових рішень». Однак, обов`язкових вимог щодо форми та змісту скарги, поданої в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, розділом VII ЦПК України не визначено.

Разом з тим, статтею 183 ЦПК України встановлені загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення.

Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст.183 ЦПК України, зі змінами, внесеними згідно із Законом України № 460-ІХ від 15 січня 2020 року, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, до заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

З викладеного вбачається, що цивільно-процесуальним законодавством, зокрема абз. 2 ч. 2 ст.183 ЦПК України, передбачено обов`язкове подання до скарги, поданої в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, доказів її надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Відповідно до ч. 4 ст. 183 ЦПК України, суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що скаржником ОСОБА_1 не було додано доказів надіслання (надання) скарги іншим учасникам справи (провадження).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця подана з порушенням вимог абз. 2 ч. 2 ст.183 ЦПК України, тому висновок суду першої інстанції про повернення скарги без розгляду з підстав неподання доказів надіслання скарги з додатками усім учасникам справи є правильним.

Доводи апеляційної скарги про те, що спеціальна норма, яка визначає порядок подання скарги на бездіяльність (дії) державного виконавця, визначена ст. 447-450 ЦПК України, не передбачає вищевказаних дій, апеляційний суд відхиляє, оскільки у розділі VII ЦПК України законодавцем не визначено вимог до форми та змісту скарги, а тому при поданні такої слід керуватись загальними вимогами, передбаченими статтею 183 ЦПК України. При цьому норма ч. 2 ст. 183 ЦПК України прямо вказує на те, що зазначені вимоги стосуються скарг, які подаються в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень.

Покликання апелянта на те, що оскаржуваною ухвалою порушується його право на доступ до правосуддя, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, апеляційним судом відхиляється з наступних міркувань.

В ухвалі щодо прийнятності Заяви № 6778/05 «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року Європейський суд з прав людини зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте, право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з п. 1 статті 6, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі «Brulla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 р., п. 33).

Нормами національного законодавства, зокрема п 2 ч. 2 ст. 183 ЦПК України, держава чітко врегулювала порядок звернення зі скаргою, вимоги до оформлення щодо її форми і змісту, а також передбачила процесуальні наслідки недотримання заявником цих вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними, а висновок суду першої інстанції про наявність підстав для повернення скарги ОСОБА_1 без розгляду, відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відхиляючи апеляційну скаргу, апеляційний суд також враховує, що повернення скарги без розгляду не позбавляє заявника звернутися до суду повторно після усунення перешкод, які стали підставою для її повернення судом.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до переконання про те, що оскаржувана ухвала постановлена місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 17 серпня 2020 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Боймиструк С. В.