Справа пр. №2/756/2242/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2020 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретаря судового засідання - Лісовенка О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва", Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Одинадцята київська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідачів комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва" (далі - КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва"), Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві, яке було перейменоване в Оболонський районний відділ Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Оболонський РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ)), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Одинадцята київська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна.

Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що у ході виконання рішення Мінського районного суду м. Києва від 09 лютого 2001 року у справі №2-834/2001 про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Державного комунального управління житлового господарства Мінського району м. Києва заборгованості за житлово-комунальні послуги постановами державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мінського районного управління юстиції у м. Києві від 27 лютого 2001 року №145/10, №146/10, №147/10 державним виконавцем накладено арешт на все майно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Позивачі стверджували, що у 2011 році вони сплатили заборгованість, яка була стягнута з них рішенням Мінського районного суду м. Києва від 09 лютого 2001 року у справі №2-834/2001, проте арешт, накладений на їхнє майно та майно ОСОБА_3 , знятий не був.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, а позивач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері.

Наявність арешту, накладеного на майно, яке належало спадкодавцеві, зокрема на її частку у квартирі АДРЕСА_1 , унеможливлює оформлення позивачем ОСОБА_1 права власності на спадкове майно.

Ураховуючи наведене, позивачі просили суд: зняти арешт з усього майна, належного на праві власності ОСОБА_1 , який був накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мінського районного управління юстиції у м. Києві від 27 лютого 2001 року №145/10, та скасувати записи про обтяження (арешт) в частині майна ОСОБА_1 з відомостей з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, вид обтяження: арешт визначеного майна, все майно, підстава: постанова, №145/10, Районний відділ ДВС Мінського районного управління юстиції, вх. 580; зняти арешт з усього майна, належного на праві власності ОСОБА_2 , який був накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мінського районного управління юстиції у м. Києві від 27 лютого 2001 року №146/10, та скасувати записи про обтяження (арешт) в частині майна ОСОБА_2 з відомостей з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, вид обтяження: арешт визначеного майна, все майно, підстава: постанова, №146/10, Районний відділ ДВС Мінського районного управління юстиції, вх. 584; зняти арешт з усього майна, належного на праві власності ОСОБА_3 , який був накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мінського районного управління юстиції у м. Києві від 27 лютого 2001 року №147/10, та скасувати записи про обтяження (арешт) в частині майна ОСОБА_3 з відомостей з Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, вид обтяження: арешт визначеного майна, все майно, підстава: постанова, №147/10, Районний відділ ДВС Мінського районного управління юстиції, вх. 595.

Відповідач КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва" подало до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому зазначило, що це підприємство не є належним відповідачем у справі.

Відповідач Оболонський РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до суду не подав.

Третя особа Одинадцята київська державна нотаріальна контора пояснення щодо позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 чи відзиву КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва" до суду не подала.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не подав.

Представник відповідача КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва" в судове засідання не з`явився, відповідач дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, представник відповідача подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за відсутності його представника.

Представник відповідача Оболонського РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) в судове засідання не з`явився, відповідач дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомив, заяви про розгляд справи відсутності свого представника до суду не подав.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася, подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за відсутності її представника.

Заслухавши вступне слово позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 09 лютого 2001 року у справі №2-834/2001 стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Державного комунального управління житлового господарства Мінського району м. Києва заборгованості за житлово-комунальні послуги у сумі 5130,27 грн та державне мито у сумі 51,00 грн (а. с. 9).

У ході виконання вказаного судового рішення постановами державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мінського районного управління юстиції у м. Києві від 27 лютого 2001 року №145/10, №146/10, №147/10 накладено арешт на все майно боржників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а. с. 11-14).

Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 11 грудня 2017 року (а. с. 65).

Ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

На випадок своєї смерті ОСОБА_3 заповіту не склала, а тому спадкування після його смерті здійснювалось за законом.

За приписами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , а тому вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері (а. с. 70-71).

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За положеннями ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 шляхом подання державному нотаріусу Одинадцятої київської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у строк, встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України (а. с. 65).

Інших спадкоємців за законом першої черги, які б прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , немає (а. с. 64-75).

Однак ОСОБА_1 позбавлена можливості отримати у власність спадкове майно, зокрема частину квартири АДРЕСА_1 , яка за життя належала спадкодавцеві, позаяк постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мінського районного управління юстиції у м. Києві від 27 лютого 2001 року №147/10 накладено арешт на все майно ОСОБА_3 (а. с. 10, 14).

Ч. 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ст. 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Однією з підстав позову ОСОБА_1 визначила наявність арешту, накладеного на невизначене майно спадкодавця ОСОБА_3 , що перешкоджає їй в оформленні її спадкових прав, зокрема і на нерухоме майно.

За таких умов позов у цій частині спрямовано на захист цивільних прав позивача ОСОБА_1 , пов`язаний з оформленням права власності на спадкове майно, та фактично є різновидом негаторного позову.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зважаючи на те, що заборгованість за житлово-комунальні послуги, яка була стягнута з ОСОБА_3 за рішенням Мінського районного суду м. Києва від 09 лютого 2001 року у справі №2-834/2001, сплачена (а. с. 22), ураховуючи те, що на сьогодні наявність арешту, накладеного на все майно, що належало спадкодавцеві ОСОБА_3 , унеможливлює оформлення спадкоємцем ОСОБА_1 права власності на спадкове майно, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у частині зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мінського районного управління юстиції у м. Києві від 27 лютого 2001 року №147/10 на все майно, що належало на праві власності ОСОБА_3 .

Щодо вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про зняття арешту, накладеного постановами державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мінського районного управління юстиції у м. Києві від 27 лютого 2001 року №145/10, №146/10 на майно, що належить на праві власності позивачам, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" (тут і далі - в редакції, чинній на момент звернення позивачів до суду з цим позовом) рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За положеннями ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Отже, особа, яка є чи була боржником у виконавчому провадженні управі оскаржити бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту з її майна, який був накладений у ході здійснення виконавчого провадження, шляхом звернення до суду зі скаргою в порядку, визначеному розділом VII ЦПК України (таке роз`яснення надано пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 03 червня 2016 року №5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна").

Натомість з позовом про зняття арешту з майна, який був накладений у рамках виконавчого провадження, може звернутись особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, тобто не сторона виконавчого провадження (ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження").

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 були боржниками у виконавчому провадженні з виконання рішення Мінського районного суду м. Києва від 09 лютого 2001 року у справі №2-834/2001, у рамках якого і було накладено державним виконавцем арешт на майно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а тому належним механізмом захисту їх порушеного права є звернення до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця відповідно до положень розділу VII ЦПК України (такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, сформульованою Верховним судом у постановах від 26 вересня 2019 року у справі №607/3894/17, від 03 лютого 2020 року у справі №910/16236/18).

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про зняття арешту з їх майна, накладеного постановами державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мінського районного управління юстиції у м. Києві від 27 лютого 2001 року №145/10, №146/10, задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2-5, 10-13, 19, 81-82, 89, 200, 206, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Оболонського району м. Києва", Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Одинадцята київська державна нотаріальна контора, про зняття арешту з майна, - задовольнити частково.

Зняти арешт, накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Мінського районного управління юстиції у м. Києві від 27 лютого 2001 року №147/10 на все майно, що належало на праві власності ОСОБА_3 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук

Повний текст рішення виготовлено 29 вересня 2020 року