ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/2775/19 Номер провадження 22-ц/814/1681/20Головуючий у 1-й інстанції Маханьков О. В. Доповідач ап. інст. Бондаревська С. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 травня 2020 року, з урахуванням ухвали суду від 07 липня 2020 року про виправлення описки,

по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, відповідно до якого просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Свої вимоги обгрунтовувало тим, що ОСОБА_1 відповідно до укладеного договору №б/н від 22 лютого 2006 року отримав кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки.

Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п.3.2, п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Власник картрахунку зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п.2.1.1.5.7. Договору.

При укладення Договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Позивач повністю виконав свої зобов`язання за Кредитним договором.

В свою чергу відповідач, у порушення положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України та умов договору зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, а саме не сплатив необхідні кредитні кошти.

У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 30 квітня 2019 року має заборгованість у розмірі 267 465 грн. 94 коп., яка складається з наступного:

- заборгованість за кредитом 7 281,62 грн.;

- заборгованість по процентам за користування кредитом з 22.02.2006року по 30.05.2018року у розмірі 255 788 грн. 79 коп.

- заборгованість за пенею та комісією у розмірі 4 395 грн. 53 коп.

Посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину заборгованості за кредитом, просило стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 120 392 грн. 80коп. за кредитним договором №б/н від 22 лютого 2006 року, яка складається з наступного: 7 281,62 грн. - заборгованість за кредитом; заборгованість за процентами за користування кредитом з 22.02.2006року по 30.05.2018року у розмірі 113 111 грн. 18 коп.

Рішенням Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 травня 2020 року, з урахуванням ухвали суду від 07 липня 2020 року про виправлення описки, позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 7 281 грн. 62 коп. заборгованості за кредитним договором, вирішено питання судових витрат.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просило скасувати рішення районного суду в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків та задовольнити вимоги банку у цій частині.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної скарги не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим сторонами укладено договір №б/н від 22 лютого 2006 року, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку картки. Вказані умови договору погоджені сторонами, що підтверджується їх підписами.

За змістом заяви відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг.

Як слідує з матеріалів справи, банк надав відповідачу кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №б/н від 22 лю-того 2006 року, укладеного між ПриватБанком та відповідачем ОСОБА_1 , у зв`язку з порушенням умов вказаного кредитного договору, відповідач станом на 30 квітня 2019 року має заборгованість 267 465.94 грн., яка складається з наступного: 7 281,62 грн. заборгованість за кредитом; 255 788,79 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 395,53 грн. заборгованість за пенею та комісією.

Позивач скористався своїм правом не вимагати від боржника повернення повної суми заборгованості, тому просив стягнути з відповідача:

- 7 281,62 грн. заборгованість за кредитом;

- 113 111,18 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом з 22 лютого 2006 року по 30 травня 2018 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банком не надано доказів про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розціню-ватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення з ними під час укладення кредитного договору.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 цього Кодексу передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що анкета-заява відповідача від 22 лютого 2006 року містить дані: нормер карти НОМЕР_1 , валюта гривня, сума кредитного ліміту 7 600 грн., базова процентна ставка 3% в місяць із розрахунку 360 днів на рік. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти. Строк дії карти 3 роки. Заява підписана сторонами /а. с. 13/.

Згідно наявної у матеріалах справи інформації АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 , згідно кредитного договору б/н від 22.02.2006 року, отримав картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , № НОМЕР_4 зі строком дії перевипу-щеної картки до останнього дня 08.2016 року / а. с. 196/.

Проте у справі відсутні належні докази щодо внесення відповідних змін до договору, укладеного сторонами 22 лютого 2006 року щодо продовження його строку дії шляхом видачі нової картки, чи в інший спосіб. Разом з тим з наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором б/н від 22.02.2006 року вбачається, що банк продовжував нараховувати відсотки за користування кредитними коштами після закінчення трирічного строку дії договору, за відсутності узгоджених сторонами щодо цього умов.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові №6-249цс15 від 02 грудня 2015 року, зазначивши що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені проценти за кредитом припиняється

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення заборгованості за відсот-ками за користування кредитом посилався на «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», «Тарифи Банку», які розміщені на сайті Банку, як невід`ємні частини спірного договору.

Проте матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Витяг з Умов і правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами поза межами погодженого сторонами строку дії кредитного договору, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядку їх нарахування.

Тоді як роздруківка із сайту позивача не є належним та допустимим доказом по справі, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною по справі №6-16цс15 від 11 березня 2015 року.

Враховуючи викладені обставини та норми права, якими вони врегульовані, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, поза межами погодженого сторонами строку дії кредитного договору, як зокрема і щодо продовження строку дії такого договору, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин (правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 по справі№342/180/17).

Тоді як надані банком Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Умов обслуговування платіжних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах даної справи, не містять підпису позичальника, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 22 лютого 2006 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами поза межами визначеного сторонами строку дії укладеного договору.

Таким чином, при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» не дотрималось вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими.

Зазначені обставини правильно встановлені судом першої інстанції, відтак суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за нарахованими банком відсотками за користування кредитом.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту сторонами не оскаржується, отже не є предметом апеляційного розгляду.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду, як і не підтверджують належними доказами їх неправомірність.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 14 травня 2020 року, з урахуванням ухвали суду від 07 липня 2020 року про виправлення описки, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Бондаревська С.М.

Судді: Пилипчук Л.І.

Чумак О.В.