Провадження № 22-ц/801/1565/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 рокуСправа № 127/34796/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2020 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Гуменюком К.П., повний текс судового рішення складено 27 березня 2020 року,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів.

Позов обгрунтовано тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2015 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання їх спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходів) ОСОБА_1 , але не менше на кожну дитину 30% прожиткового мінімуму доходів громадян на дитину відповідного віку, щомісячно, з дня подачі заяви до суду, тобто починаючи із 10 лютого 2015 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 03 квітня 2015 року.

Як зазначає позивач, після винесення вказаного рішення суду в його житті відбулись суттєві зміни, оскільки його матеріальне становище суттєво погіршилось.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

17 січня 2019 року позивач зареєстрував шлюб із ОСОБА_6 . Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Із моменту реєстрації шлюбу, позивач пов`язаний із ОСОБА_6 спільним побутом, виникли взаємні права та обов`язки, що, у тому числі, передбачає сплату комунальних послуг, забезпечення побутових потреб, утримання дитини, забезпечення потреб дружини, яка доглядає за дитиною і не працює.

Окрім зміни сімейного становища, що призвело до додаткових витрат позивача в цілях утримання свого малолітнього сина та нової сім`ї в цілому, він потребує постійного лікування, що передбачає витрату додаткових коштів.

Крім цього, зазначив, що він є інвалідом II групи. Із 25 жовтня 2005 року і по даний час працює в СО «Вінницькі міські електричні мережі» ПАТ «Віницяобленерго». Через незадовільний стан здоров`я позивач не може влаштуватись на додаткову роботу та виконувати її, тому заробітна плата та пенсія є його єдиними джерелами доходу.

Єдиним нерухомим майном, яке перебуває в особистій власності позивача є квартира АДРЕСА_1 , набута на підставі договору довічного утримання (догляду), укладеного 05 березня 2008 року між позивачем та його бабусею ОСОБА_8 .

Місцем реєстрації проживання позивача є адреса належної йому квартири. Однак, фактично позивач проживає без реєстрації спільно зі своєю новою сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 , та сплачує за комунальні послуги як за адресою зареєстрованого місця проживання, так і за адресою фактичного місця проживання.

З огляду на викладене, позивач немає змоги сплачувати аліменти у визначеному рішенням суду розмірі, оскільки у нього не вистачає коштів на всі інші невідкладні та першочергово необхідні потреби, тому ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою.

Враховуючи зазначені обставини, позивач просив змінити розмір стягнення аліментів та стягувати з нього на користь відповідача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/6 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше на кожну дитину 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, до досягнення старшою дитиною повноліття.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що хоч позивачем і доведені обставини, згідно ст. 192 СК України, щодо істотного погіршення стану здоров`я (встановлення ІІ групи інвалідності з висновком про умови та характер праці: протипоказано помірне (значне) фізичне, динамічне і статичне навантаження, шкідливі умови праці), а також зміни сімейного стану у зв`язку з народженням третьої дитини ОСОБА_7 , однак, оскільки усі діти є рівними між собою у своїх правах та відповідно і в праві на матеріальне забезпечення, суд прийшов до висновку про неможливість надання за рівних умов переваг одній дитині над іншою у їх матеріальному забезпеченні.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

На переконання заявника, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку щодо відмови в задоволенні позову про зміну розміру аліментів, оскільки вважає, що з матеріалів справи вбачається суттєве погіршення матеріального становища заявника.

Відповідач ОСОБА_2 не скористалась своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направила, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції відповідає таким вимогам.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2015 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше на кожну дитину 30 % прожиткового мінімуму доходів громадян на дитину відповідного віку, щомісячно, з дня подачі заяви до суду, тобто починаючи з 10 лютого 2015 року і до досягнення старшою дитиною повноліття. Вказане рішення набрало законної сили 03 квітня 2015 року (а.с. 16).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2015 року, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , зареєстрований 03 грудня 2005 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 3198 (а.с. 17).

На підставі даних трудової книжки позивача судом встановлено, що він з 25 жовтня 2005 року і по даний час працює в СО «Вінницькі міські електричні мережі» ПАТ «Вінницяобленерго» (а.с. 18-20).

Згідно довідок про доходи позивача у Вінницькі міські ЕМ за період з січня 2018 року по грудень 2018 року нарахована заробітна плата без урахування податків та інших обов`язкових платежів склала 109 145 грн. 51 коп., за період з січня 2019 року по липень 2019 року нарахована заробітна плата без урахування податків та інших обов`язкових платежів склала 68 694 грн. 55 коп., у СО «Вінницькі міські ЕМ «АТ «Вінницяобленерго» за період з червня 2019 року по листопад 2019 року нарахована заробітна плата без урахування податків та інших обов`язкових платежів склала 64 389 грн. 83 коп (а.с. 21-22, 102).

Згідно довідок про доходи з Головного управління ПФУ у Вінницькій області пенсія по інвалідності позивача за період з вересня 2017 року по серпень 2019 року склала 28 334 грн. 98 коп., за період з липня 2019 року по грудень 2019 року склала 19 491 грн. 90 коп (а.с. 23, 102).

Позивач ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи загального захворювання, інвалідність встановлено на строк до 01 листопада 2020 року, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 082723 від 01 жовтня 2018 року (а.с. 15).

05 березня 2008 року між ОСОБА_8 (відчужувач) та ОСОБА_1 (набувач) було укладено договір довічного утримання (догляду), зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_8 передає належну їй на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язується забезпечувати ОСОБА_8 утриманням довічно, а у разі втрати здоров`я також довічно доглядом (а.с. 24).

Право власності позивача на зазначену вище квартиру також підтверджується витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 17354208 від 05 березня 2008 року (а.с. 25).

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи № 63077 від 07 грудня 2018 року, виданої Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 35).

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 17 січня 2019 року зареєстрували шлюб у Вінницькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис 107 (а.с. 36).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_1 та ОСОБА_6 народився син ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області 26 вересня 2019 року (а.с. 37).

ОСОБА_7 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , що вбачається з довідки № 60146 від 08 жовтня 2019 року, виданої Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради (а.с. 103).

Згідно з довідками № 2745 та № 2744 від 03 вересня 2019 року, виданими МКП «Управляюча компанія «Київська», ОСОБА_1 не зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , однак проживає за вказаною адресою разом із своєю дружиною ОСОБА_6 (а.с. 38-39).

Позивач сплачує за надані житлово-комунальні та інші послуги, які надаються за адресами: АДРЕСА_4 та АДРЕСА_3 , що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними документами та рахунками (а.с. 42-65).

Позивач проходить періодичне обстеження та лікування, що підтверджується наявними у матеріалах справи виписками із медичної картки стаціонарного хворого, оглядами лікаря загальної практики сімейної медицини та листками непрацездатності (а.с. 66-95).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно з статтею 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

У ч. 1 статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі№ 6-143цс13 викладено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження.

У статті 192 СК України тільки вказано на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, відповідно до статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки). Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, пов`язаних з обов`язком батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Наведений висновок підтверджено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 682/3112/18 від 04 березня 2020 року.

При вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я.

Підставою звернення позивача до суду стала зміна, на його думку сімейного стану, оскільки народилася дочка від іншого шлюбу з ОСОБА_6 та відповідно матеріального стану в зв`язку із збільшенням утриманців та проходженням періодичного лікування.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції, звертає увагу на те, що при ухваленні рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2015 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше на кожну дитину 30 % прожиткового мінімуму доходів громадян на дитину відповідного віку, щомісячно, з дня подачі заяви до суду, тобто починаючи з 10 лютого 2015 року і до досягнення старшою дитиною повноліття, позивач був присутній в судовому засіданні та визнавав позовні вимоги в розмірі, який визначено судом.

Надаючи оцінку доводам ОСОБА_1 , як на підставу зменшення розміру аліментів про те, що він є інвалідом ІІ групи загального захворювання, суд апеляційної інстанції вважає їх необґрунтованими, оскільки на дату ухвалення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 23 березня 2015 року, з 2012 року, як зазначає позивач, вказані обставини також існували.

Крім того, зміна сімейного стану позивача, а саме народження ІНФОРМАЦІЯ_4 дитини ОСОБА_7 , не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, що викладений в постанові від 16 вересня 2020 року в справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460 св 20).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Місцевим судом вірно встановлено, що позивачем доведено обставини зміни його сімейного стану, однак колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів у розумінні ст. 76 ЦПК України щодо істотного погіршення його стану здоров`я, а також погіршення його майнового стану, які мали місце за період з часу встановлення судом розміру аліментів до звернення до суду з даним позовом.

Доводи заявника не спростовують наявність у нього регулярного заробітку та матеріального становища, що дозволяє утримувати двох дітей від першого шлюбу і третю дитину від другого шлюбу, та відповідно не дають законних підстав для зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншими.

Розмір аліментів, які стягуються з позивача за рішенням суду (1/3 частки його доходу) на утримання двох дітей, не суперечить вимогам діючого законодавства та узгоджується із положеннями Сімейного кодексу України, а тому посилання на норми вказаного закону, як підставу для зменшення розміру аліментів є безпідставними.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в цілому є вірним, а тому доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо установлення обставин справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.С. Панасюк

Т.М. Шемета