ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7989/20 Справа № 212/1678/20 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, в м. Кривому Розі, у порядку ч. 13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року, яке ухвалене суддею Козловим Ю.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 червня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ :

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка, який загинув при виконанні трудових обов`язків на підприємстві.

Позов мотивовано тим, що чоловік позивача ОСОБА_2 під час виконання трудових обов`язків слюсаря по ремонту гірничого обладнання 29 грудня 1995 року загинув внаслідок ураження електричним струмом.

Внаслідок смерті чоловіка, позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що вона отримала сильне нервове потрясіння коли дізналась про смерть чоловіка, втратила рідну їй людину, з яким мала намір прожити все своє життя, незважаючи на сплив часу позивач постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про смерть чоловіка не залишають її до теперішнього часу. Смерть чоловіка змусила її корінним чином змінити своє життя, оскільки після його загибелі вона змушена була самостійно заробляти собі на життя, самостійно облаштовувати свій побут, самостійно виховувати та утримувати дітей, допомагати батькам чоловіка, які за життя були на його утриманні, у зв`язку із чим просила стягнути з відповідача 200 000 грн. завданої моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка на виробництві, без утримання податку з доходів фізичних осіб у розмірі 199 690 гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 1 996,90 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що нормами ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року та «Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженого ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровся, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків» затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, не передбачалося право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю працівника на виробництві.

Вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно завищеним, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди». Звертає увагу на те, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

На думку відповідача, позивачем не додано до суду належних доказів, а саме знаходження позивача на час загибелі її чоловіка у нього на утриманні, наявність двох дітей.

Звертає увагу на те, що судом не взято до уваги, що причиною нещасного випадку, в результаті якого загинув чоловік позивача, встановлено його винні дії, оскільки потерпілий порушив правила з охорони праці.

Крім того, просить врахувати при розгляді апеляційної скарги порушення, допущені судом першої інстанції, а саме не зазначення суми стягнення моральної шкоди з урахуванням утримання з неї обов`язкових податків і зборів в порядку і розмірах, встановлених чинним законодавством.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач є дружиною ОСОБА_2 (а.с. 12).

За життя ОСОБА_2 працював слюсарем по ремонту гірничого обладнання V розряду в кар`єрі Петровського рудоуправління, кар`єр №3 горизонь - 75 м, правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК».

29 грудня 1995 року, при виконанні трудових обов`язків з ОСОБА_2 стався нещасний випадок, в результаті якого він помер (а.с. 6-10).

Згідно Акту №28 від 10 січня 1996 року про нещасний випадок, причинами нещасного випадку є виконання робіт при пункті включення не навченою особою без групи електробезпечності та без надзору, незадовільна організація роботи, недостатня механічна міцність блокіровочної скоби дверей, низька виробнича дисципліна серед робочих та осіб технічного нагляду кар`єра (а.с. 6-зворот).

Згідно додатку №3 до Акту, особами, які допустили порушення законодавства про працю та правила з охорони праці є гірничий майстер ОСОБА_3 , який порушив п.п. 6.7.10 «Правил безпеки при розробці родовище корисних копалин відкритим способом», п.п. 46.6; 46.3 «Положення о системі управління охороною праці», розділ ІІІ посадової інструкції; начальник екскаваторного відділу №1 ОСОБА_4 , який порушив п.п. 6;7 «Правил безпеки при розробці родовище корисних копалин відкритим способом», п.п. 44.14; 44.1 «Положення о системі управління охороною праці», розділ ІІІ посадової інструкції; начальник кар`єру №3 ОСОБА_5 , який порушив п. 44.1 «Положення о системі управління охороною праці» та розділ ІІІ посадової інструкції; головний інженер Петровського рудоуправління ОСОБА_6 , який порушив п.п. 35.1; 35.3 «Положення о системі управління охороною праці» та розділ ІІІ посадової інструкції та директор Петровського рудоуправління, який порушив п. 34.1 «Положення о системі управління охороною праці на» та розділ ІІІ посадової інструкції (а.с. 9).

Відповідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 від 01 січня 1996 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 40 років, причина смерті - ураження струмом току (а.с. 11).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на ПрАТ «ЦГЗК», суд першої інстанції виходив із того, що нещасний випадок, внаслідок якого помер чоловік позивача, стався під час його роботи, 29 грудня 1995 року, внаслідок якого позивачу спричинена моральна шкода, яка має бути відшкодована на підставі статті 440-1 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення моральної шкоди, та із визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки, смерть чоловіка позивача настала під час виконання трудових обов`язків внаслідок нещасного випадку в 1995 році, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин сторін положень статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК України фізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК України виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК України, в силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю її батька в результаті нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,психічних,тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити і з засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу України, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зав`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як вбачається з матеріалів справи, чоловік позивача загинув під час виконання трудових обов`язків.

Внаслідок смерті чоловіка позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що вона отримала сильне нервове потрясіння коли дізналась про смерть чоловіка, втратила рідну їй людину, з яким мала намір прожити все своє життя, незважаючи на сплив часу позивач постійно перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про смерть чоловіка не залишають її до теперішнього часу. Смерть чоловіка змусила її корінним чином змінити своє життя, оскільки після його загибелі позивач змушена була самостійно заробляти собі на життя, самостійно облаштовувати свій побут, самостійно виховувати та утримувати дітей, допомагати батькам чоловіка, які за життя були на його утриманні.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачу заподіяно моральну шкоду і вона має право на її відшкодування.

При цьому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що втрата чоловіка завдає позивачу фізичного болю та душевних страждань.

Як вбачається з матеріалів справи, факт смерті потерпілого ОСОБА_2 від нещасного випадку встановлений Актом про нещасний випадок №28 від 10 січня 1996 року, що передбачає право члена сім`ї померлого на відшкодування їй моральної шкоди.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що нормами ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року та «Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженого ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровся, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків» затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, не передбачалося право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю працівника на виробництві колегія суддів не бере до уваги, оскільки ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено регулювання питання про відшкодування моральної шкоди та спростовуються вищевикладеним.

Колегія суддів вважає, що не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позову доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом не взято до уваги, що причиною нещасного випадку, в результаті якого загинув чоловік позивача, встановлено його винні дії, так як потерпілий порушив правила з охорони праці, оскільки згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Частиною третьою ст. 13 Закону України «Про охорону праці» на роботодавця покладено безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Факт смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві відповідача встановлений Актом про нещасний випадок №28 від 10 січня 1996 року, що передбачає право членів сім`ї померлого на відшкодування їм моральної шкоди.

Згідно додатку №3 до Акту, особами, які допустили порушення законодавства про працю та правила з охорони праці є гірничий майстер ОСОБА_3 , який порушив п.п. 6.7.10 «Правил безпеки при розробці родовище корисних копалин відкритим способом», п.п. 46.6; 46.3 «Положення о системі управління охороною праці», розділ ІІІ посадової інструкції; начальник екскаваторного відділу №1 ОСОБА_4 , який порушив п.п. 6;7 «Правил безпеки при розробці родовище корисних копалин відкритим способом», п.п. 44.14; 44.1 «Положення о системі управління охороною праці», розділ ІІІ посадової інструкції; начальник кар`єру №3 ОСОБА_5 , який порушив п. 44.1 «Положення о системі управління охороною праці» та розділ ІІІ посадової інструкції; головний інженер Петровського рудоуправління Ткаченко Н.А., який порушив п.п. 35.1; 35.3 «Положення о системі управління охороною праці» та розділ ІІІ посадової інструкції та директор Петровського рудоуправління, який порушив п. 34.1 «Положення о системі управління охороною праці на» та розділ ІІІ посадової інструкції (а.с. 9).

У зв`язку зі смертю чоловіка позивачу спричинено моральну шкоду, пов`язану із втратою рідної людини, що тягне за собою порушення нормальних життєвих зв`язків та необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачем не додано до суду належних доказів, а саме знаходження позивача на час загибелі її чоловіка у нього на утриманні, наявність двох дітей, оскільки це не є підставою для скасування судового рішення, так як факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілої, зменшення її суспільної активності, потребують від неї додаткових зусиль для організації життя. Як вбачається з матеріалів справи, смерть чоловіка призвела до того, що вона позбавлена уваги, турботи, піклування коханої людини, нормальні життєві стосунки позивача були знищені, вона до теперішнього часу відчуває почуття туги та самотності тасама по собі смерть рідної людини є для його рідних невиліковною психологічною травмою.

Колегія суддів не бере до уваги посилання в апеляційній скарзі відповідача що при розгляді апеляційної скарги порушення, допущені судом першої інстанції, а саме не зазначення суму стягнення моральної шкоди з урахуванням утримання з неї обов`язкових податків і зборів в порядку і розмірах, встановлених чинним законодавством, оскільки чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції з урахуванням роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача, яка втратила підтримку близької людини, оскільки після загибелі чоловіка, нормальні життєві зв`язки позивача були порушені, позивач зазначала сильного нервового потрясіння. Смерть чоловіка призвела до того, що позивач тривалий час перебувала у напруженому психічному стані, оскільки думки про його смерть не залишають її навіть до теперішнього часу. Після смерті чоловіка позивач залишалася без піклування коханої людини та його матеріальної підтримки, оскільки заробіток чоловіка був основним джерелом доходу її сім`ї. Неспроможність у повній мірі задовольнити свої нагальні життєві потреби завдали позивачу додаткових моральних переживань.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: