Справа № 703/166/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2020 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Прилуцького В.О.

секретар судового засідання Кочеткової І.В.

за участі:

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики. В обґрунтування позову вказує, що 08 вересня 2018 року між сторонами у справі укладено договір позики, згідно умов якого позивач передав ОСОБА_3 в позику грошові кошти в розмірі 300 доларів США, які остання зобов`язувалась повернути в строк до 23 вересня 2018 року. Укладаючи договір позики, сторони обумовили істотні його умови, зокрема у випадку не повернення ОСОБА_3 як позичальником суми позики у визначений договором позики строк (тобто до 23 вересня 2018 року), остання зобов`язувалась сплатити позивачу штраф у розмірі 500 % від суми отриманої позики та 3% річних, відповідно до положень ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України. Оскільки ОСОБА_3 , у визначений договором строк, не повернула суму позики, то позивач звернувся до суду із позовом про стягнення із ОСОБА_3 боргу за договором позики в розмірі 300 доларів США, штрафу за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 42090 грн та 3 % річних в розмірі 11 доларів США.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 лютого 2020 року відкрито провадження у справі; визначено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження; підготовче судове засідання призначено на 12 березня 2020 року.

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 12 березня 2020 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті.

10 квітня 2020 року відповідачкою подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково. Вказує, що вона не погоджується із заборгованістю за основною сумою позики, оскільки 02 жовтня 2018 року перерахувала позивачу через банківську установу суму позики у гривневому еквіваленті. Щодо позовної вимоги про стягнення штрафу у сумі 42090 грн відповідачка у відзиві просила суд, керуючись ч.3 ст.551 ЦК України, зменшити його розмір до 50 доларів США у гривневому еквіваленті з підстав того, що сума штрафу у 5 разів перевищує суму позики; час, що минув від часу, коли грошове зобов`язання мало б бути нею виконано, до часу фактичного його виконання є незначним (8-9 днів); існують обставини, які істотно впливають на можливість сплати нею штрафу, а саме: відповідачка ніде не працює, на утриманні має спільну із позивачем малолітню дитину, а позивач перераховує їй лише трохи більше 1000 грн у рахунок сплати аліментів. 3 % річних ОСОБА_3 не визнає з підстав того, що суму позики вона повернула позивачу через 8-9 днів після дня настання строку сплати боргу.

Одночасно у відзиві ОСОБА_3 заявила клопотання про витребування від Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» роздруківки про рух коштів за 01-02 жовтня 2018 року по банківській картці, що відкрита в АТ «КБ «ПриватБанк» на ім`я позивача, із зазначенням суми коштів, що зараховані на цей банківський (картковий) рахунок, та прізвищ, імен, по батькові їх відправників, а також призначення платежу

Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 15 червня 2020 року клопотання відповідача задоволено та витребувано від Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» роздруківку про рух коштів за 01-02 жовтня 2018 року по банківській картці № НОМЕР_1 , що відкрита в АТ «КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_2 , із зазначенням суми коштів, що зараховані на цей банківський (картковий) рахунок, та прізвищ, імен, по батькові їх відправників, а також призначення платежу.

25 вересня 2020 року через канцелярію Смілянського міськрайонного суду Черкаської області ОСОБА_3 подала заяву про застосування строку позовної давності щодо стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 42090 грн з підстав того, що позивачем пропущено строк позовної давності для пред`явлення позовної вимоги про стягнення із неї штрафу, який визначений п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, і становить 1 рік.

Цього ж дня на адресу Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від позивача ОСОБА_2 надійшла заява про збільшення позовних вимог, зі змісту якої вбачається, що позивач просить суд стягнути із ОСОБА_3 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 18 доларів США замість 11 доларів США, що були заявлені позивачем первинно шляхом подачі позовної заяви від 10 січня 2020 року.

Проте суд заяву про збільшення позивачем позовних вимог від 24 вересня 2020 року не прийняв до розгляду з огляду на таке.

Пунктом 2 ч.2 ст.49 ЦПК України передбачено, що позивач вправі збільшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Частиною 5 ст.49 ЦПК України визначено, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини 2 та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та копії до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Як вбачається із дослідженої у судовому засіданні заяви позивача про збільшення позовних вимог від 24 вересня 2020 року, до цього процесуального документа, окрім як розрахунку 3 відсотків річних, інших документів, в тому числі і доказів направлення такої заяви ОСОБА_3 , позивачем додано не було. У той же час, представник відповідача повідомив суду, що заяви про збільшення позовних вимог від 24 вересня 2020 року ОСОБА_3 від позивача не отримувала.

З огляду на викладене, суд вважає, оскільки позивачем заява про збільшення позовних вимог від 24 вересня 2020 року подана з порушенням вимог ч.5 ст.49 ЦПК України, то ця заява не може бути прийнята судом до розгляду та підлягає поверненню заявнику. У зв`язку із чим, суд розгляд позовних вимог позивача здійснює у редакції, що викладена у позовній заяві від 10 січня 2020 року.

У судове засідання позивач не з`явився, проте направив до суду заяву, у якій просив суд розгляд справи проводити у його відсутність, а позовну заяву просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка у судове засідання не з`явилися, однак подала до суду заяву про розгляду справи у її відсутність. Одночасно ОСОБА_3 просила суд врахувати, викладені у відзиві обґрунтування не визнання нею позовних вимог, а також просила застосувати строк позовної давності до позовної вимоги про стягнення штрафу за прострочення виконання грошового зобов`язання та відмовити у зв`язку із цим позивачу у задоволенні цієї вимоги.

Представник відповідача адвокат Петренко О.В. у судовому засіданні заперечив проти прийняття до розгляду заяви позивача про збільшення позовних вимог з підстав порушення останнім положень ч.5 ст.49 ЦПК України, а позовні вимоги, викладені у позовній заяві від 10 січня 2020 року, просив суд залишити без задоволення, врахувавши, викладені у відзиві на позовну заяву, обґрунтування щодо безпідставності заявлених позовних вимог, а також просив суд застосувати строк позовної давності до позовної вимоги про стягнення із відповідачки штрафу.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача адвоката Петренка О.В., врахувавши думку сторін, висловлену письмово, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

В судовому засіданні встановлено, що 08 вересня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, згідно умов якого ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 в борг грошові кошти в розмірі 300 доларів США, які зобов`язалась повернути у строк до 23 вересня 2018 року. Крім того, сторони договору позики обумовили наслідки його не виконання, зокрема у випадку не повернення коштів до 23 вересня 2018 року ОСОБА_3 забов`язалась сплатити штраф в розмірі 500 (п`ятсот) % від суми отриманої нею позики, а також пеню за кожний день прострочення повернення боргу в розмірі 20 (двадцяти) % , 3 (три) % річних та інфляційні втрати, визначені ст.625 ЦК України.

Обставини написання боргової розписки від 08 вересня 2018 року про отримання в борг 300 доларів США відповідачка у відзиві на позовну заяву не заперечувала. Належних і допустимих доказів не отримання всієї суми позики або її частини відповідачка суду не надала.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Допускається пред`явлення на підтвердження укладання договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року (провадження № 6-63цс13) та від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1967цс15), що підтриманий і Верховним Судом у постанові від 19 травня 2020 року (справа №212/2099/16-ц, провадження №61-24508св18)

З огляду на викладені норми ЦК України, суд дійшов висновку, що наявна у матеріалах справи копія боргової розписки від 08 вересня 2018 року підтверджує факт отримання в борг грошей відповідачкою від позивача в розмірі 300 доларів США.

При цьому, суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що у них відсутні належні і допустимі докази належного і своєчасного виконання ОСОБА_3 зобов`язання щодо повернення суми боргу у строк до 23 вересня 2018 року з огляду на таке.

Відповідачка, заперечуючи щодо задоволення вимоги позивача про стягнення боргу за договором позики в розмірі 300 доларів США, у відзиві на позовну заяву вказала про те, що сума боргу нею погашена 1-2 жовтня 2018 року шляхом безготівкового перерахунку 300 доларів США в гривневому еквіваленті на картковий рахунок позивача, відкритий в АТ «КБ «Приватбанк».

Проте суд, дослідивши надані ОСОБА_3 та її представником докази на підтвердження вказаного юридичного факту, вважає, що ані переписка відповідача із позивачем у месенджері «Viber», ані надана АТ «КБ «Приватбанк» виписка по особовому рахунку ОСОБА_2 за 1-2 жовтня 2018 року, отримана судом на виконання ухвали суду про витребування доказів від 15 червня 2020 року, не є належними і достатніми доказами факту повернення відповідачкою суми позики позивачу. Так, у виписці по особистому рахунку ОСОБА_2 , підготовленій АТ «КБ «Приватбанк», не вказано прізвище, ім`я та по батькові відправника 02 жовтня 2018 року 8442 грн 21 коп на рахунок № НОМЕР_1 , що відкритий в АТ «КБ «Приватбанк» на ім`я позивача у справі - ОСОБА_2 , а також не зазначено призначення такого платежу. У той же час, ОСОБА_3 не надано суду будь-якого розрахункового документа, зокрема банківської квитанції про перерахунок позивачу 300 доларів США в гривневому еквіваленті в рахунок погашення боргу за договором позики.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК) та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.

Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, що вказано у ст.76 ЦПК України.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 основного Закону України.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», вказано, що, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, оскільки позичальником не надано суду належних та допустимих доказів належного виконання зобов`язання перед позикодавцем щодо повернення йому суми позики в розмірі 300 доларів США, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача суми позики у розмірі 300 доларів США.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Отже, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Крім того, суд також вважає обґрунтованою та доведеною позовну вимогу про стягнення із відповідачки 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 11 доларів США з огляду на таке.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні кредитором компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, положення зазначеної норми права (ч.2 ст.625 ЦК України) передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт чи рішення суду). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року № 14-16цс18 (справа № 686/21962/15-ц).

З огляду на викладені положення законодавства, суд дійшов висновку, що визначений договором позики від 08 вересня 2018 року розмір позики є грошовим зобов`язанням, на яке поширюються положення ч.2 ст.625 ЦК України.

Перевіривши розрахунок 3% річних, виконаний позивачем та доданий ним до позовної заяви від 10 січня 2020 року, суд погоджується, що 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, визначеного договором позики від 08 вересня 2018 року, станом на 10 січня 2020 року, становить 11 доларів США (300 доларів США (сума позики) х 3 % / 365 днів х 474 дня (кількість днів прострочення, починаючи із 23 вересня 2018 року по 10 січня 2020 року включно) = 11,69 доларів США). Проте, керуючись принципом диспозитивності, що визначений ст. 13 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути із відповідача 11 доларів США у рахунок компенсації 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки визначений позивачем розмір 3% річних є меншим, аніж фактично розрахований судом.

При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідачки про безпідставність заявлення позивачем вимоги про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання з огляду на повернення нею 01-02 жовтня 2018 року суми позики з підстав встановлених судом фактичних обставин справи, що викладені вище, а саме: у зв`язку із відсутністю в матеріалах справи належних і достатніх доказів належного і своєчасного виконання відповідачкою зобов`язання щодо повернення суми позики ОСОБА_2 .

Що стосується стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання саме в іноземній валюті, а не у гривневому еквіваленті, то суд зазначає про таке.

Положення ст. 625 ЦК України розміщені в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, у зв`язку із цим ця норма поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Передбачене ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

У ч.2 ст. 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому під час розрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року № 14-465цс18 (справа № 464/3790/16-ц).

Тому суд вважає обґрунтованою є вимога позивача про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання саме у доларах США, а не у гривневому еквіваленті.

Що стосується позовної вимоги про стягнення із відповідачки штрафу в розмірі 42090 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання, то суд зазначає таке.

Згідно умов договору позики від 08 вересня 2018 року сторони погодили, що у разі порушення строку сплати коштів позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю штраф у розмірі 500 % від суми отриманої позики.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Таким чином, статтею 1050 ЦК України не передбачено право позикодавця нараховувати неустойку за несвоєчасно повернуту суму позики.

Проте, відповідно до ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Умовами договору позики сторони погодили, що у разі порушення строку повернення суми позики позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю штраф у розмірі 500% від суми позики.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом не встановлено, що договір позики, в частині нарахування неустойки у вигляді штрафу, оскаржувався відповідачкою та визнавався судом недійсними з вказаних підстав.

Таким чином, договір позики в частині нарахування неустойки (штрафу) є чинним, а тому позивач мав підстави для заявлення позовної вимоги про стягнення штрафу за договором позики від 08 вересня 2018 року.

Розмір штрафу за договором позики від 08 вересня 2018 року нарахований позивачем з розрахунку 300 доларів США х 500 % та склав 1500 доларів США, який ОСОБА_2 просив суд стягнути у гривневому еквіваленті в розмірі 42090 грн.

Проте ОСОБА_3 , до часу ухвалення судового рішення, подала заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовної вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення неустойки (штрафу). Заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо інших позовних вимог ОСОБА_3 не заявляла.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 5 ст 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Частинами 3-4 ст.267 ЦК України встановелно, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом встановлено, що обов`язок ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 отримані у позику кошти поміж сторонами був обмовлений до 23 вересня 2018 року. Таким чином, у ОСОБА_2 23 вересня 2018 року виникло право звернення до суду про стягнення із позивальника суми боргу та штрафу за прострочення виконання грошового зобов`язання. Проте з позовною вимогою про стягнення штрафу ОСОБА_2 звернувся до суду лише 10 січня 2020 року, тобто поза межами річного строку позовної давності, визначеного п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, що свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, в частині стягнення штрафу в розмірі 42090 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності.

При цьому, суд погоджується із твердженням сторони відповідача про те, що матеріали справи не містять письмового договору про збільшення строку позовної давності в частині стягнення штрафу за прострочення виконання договору позики від 08 вересня 2018 року з огляду на таке.

Частиною 1 ст.259 ЦК України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення строку позовної давності укладається у письмовій формі.

Із дослідженої у судовому засіданні копії боргової розписки від 08 вересня 2018 року судом встановлено, що у ній міститься застереження щодо збільшення строку позовної давності до 10 років щодо стягнення заборгованості за розпискою та за нарахування санкції. Проте зі змісту цього ж документа судом встановлено, що сторони договору позики обумовили декілька різновидів відповідальності у разі не повернення позичальником коштів позикодавцю у строк до 23 вересня 2018 року, а саме: штраф в розмірі 500 (п`ятсот) % від суми отриманої позики, пеню за кожний день прострочення повернення боргу в розмірі 20 (двадцяти)% та 3 (три) % річних і інфляційні втрати, визначені ст.625 ЦК України

При цьому, аналіз домовленості щодо збільшення строку позовної давності, що міститься у борговій розписці, свідчить про те, що збільшений строк позовної давності має бути застосований лише щодо одного з них, а не щодо їх усіх. Однак, сторони не обумовили письмово у борговій розписці щодо якого конкретно виду неустойки (штрафу чи пені) ними досягнуто домовленість про збільшення строку позовної давності до 10 років.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на те, що матеріали цивільної справи не містять письмового договору про збільшення строку позовної давності щодо пред`явлення вимоги про стягнення штрафу за прострочення виконання грошового зобов`язання, а зі змісту боргової розписки від 08 вересня 2018 року як форми договору позики суд не вбачає того, що сторони домовились про збільшення строку позовної давності до 10 років саме щодо пред`явлення позовної вимоги про стягнення штрафу за прострочення виконання договору позики, тому суд дійшов висновку, що до правовідносин щодо стягнення штрафу слід застосувати строк позовної давності, оскільки ці вимоги пред`явлені позивачем до суду поза межами строку позовної давності, передбаченого п.1 ч.2 ст.258 ЦК України. При цьому, суд зважає на той факт, що матеріали справи не містять заяви позивача про поновлення строку звернення до суду із вимогою про стягнення штрафу.

А тому суд дійшов висновку, що у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення штрафу в розмірі 42090 грн за прострочення грошового зобов`язання слід відмовити.

Правомірність застосування до правовідносин щодо стягнення штрафу за прострочення виконання грошового зобов`язання строку позовної давності, передбаченого п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, викладено у постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі №758/7898/15-ц (провадження №61-40785ск18).

Що стосується стягнення з відповідачки судового збору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем, за подачу цього позову до суду, був сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн, а ціна позову була визначена в сумі 49588 грн 21 коп.

Позовні вимоги позивача судом задоволені частково на суму 7498 грн 21 коп, тоді як позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість в загальній сумі 49588 грн 21 коп, тому до стягнення з відповідачки на користь позивача підлягає судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 127 грн 13 коп, виходячи із наступного розрахунку: 7498 грн 21 коп. х 840 грн 80 коп / 49588 грн 21 коп. = 127 грн 13 коп (позов задоволено на 15,12% від його ціни, відповідно і судовий збір складає 15,12% від загальної суми сплаченого позивачем судового збору, тобто 127 грн 13 коп).

За огляду на викладене, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 127 грн 13 коп.

На підставі наведеного, керуючись ст.192,256,258-259,261,267,625,1046-1047,1049-1050 ЦК України, ст. 2, 4, 12-13, 76-77, 81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України суд,

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ) борг за договором позики в розмірі 300 (триста) доларів США та 11 (одинадцять) доларів США - 3 % річних від суми боргу, а всього 311 (триста одинадцять) доларів США.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 127 (сто двадцять сім) гривень 13 копійок

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 30 вересня 2020 року.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована та проживає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Головуючий: В. О. Прилуцький