Справа № 640/8988/14-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" жовтня 2020 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Попрас В.О.,

при секретарі - Мельник С.М.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Харкові заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 р. у зв`язку з нововиявленими обставинами та матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними та звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.04.16 по цивільній справі №640/8988/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними та звернення стягнення на предмет іпотеки, частково задоволенні позовні вимоги ОСОБА_2

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу житлового будинку від 28 грудня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О. А. за реєстровим № 2741.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_5 , від імені якої діяв її представник ОСОБА_8 , та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу житлового будинку від 01 червня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М, за реєстровим № 117.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу житлового будинку від 22 серпня 2013 року, посвідчений ПН ХМНО Євдокименком Е. К. за реєстровим № 940.

В рахунок задоволення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за договором позики від 05 травня 2008 року в редакції відповідно до додаткового договору № 4 від 30 жовтня 2009 року згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2013 року на загальну суму 3 161 068 грн. 65 коп., що складається з: неповернутої частини боргу в сумі 1 374 796 грн. 00 коп.; процентів за користування позикою в сумі 551 959 грн. 05 коп.; трьох процентів річних від простроченої поверненням позики в сумі 125 313 грн. 60 коп.; неустойки у розмірі 1 109 000 грн. 00 коп. - звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , загальною площею 180,4 кв.м., житловою площею 106,7 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці площею 732 кв.м., на якій розташовані вказаний житловий будинок літ. С-2, огорожа № 1, 2 - шляхом застосування визначеної ст.38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_2 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, але не нижче, ніж за визначеною згідно звіту ТОВ «Харківська інвестиційна агенція нерухомості» від 09 лютого 2016 року за реєстраційним № 909697_09022016_2 ціною на рівні 2 000 200 (два мільйони двісті тисяч) гривень 00 копійок.

Передано предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , загальною площею 180,4 кв.м., житловою площею 106,7 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці площею 732 кв.м., на якій розташовані вказаний житловий будинок літ. С-2, огорожа № 1, 2 - в управління позивача ОСОБА_2 на період до його реалізації за визначеною ст.38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про перегляд рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 р. за нововиявленими обставинами, в якій зазначає, що вказаним рішенням суду визнані недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , за якими;останнім покупцем була ОСОБА_1 . Договори купівлі-продажу житлового будинку були визнані недійсними, оскільки будинок АДРЕСА_1 був предметом іпотеки за майновим спором між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а тому суд вважав, що майно, яке є іпотечним, не може бути відчужено за договорами купівлі-продажу. Проте, у справі відсутні матеріали по іпотечному договору. Згідно до Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек №18416624 від 05.05.2008 ОСОБА_3 передавав будинок АДРЕСА_1 в іпотеку. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 р. у справі №2018/2-457/11 зобов`язано нотаріуса зняти заборону, яка була накладена 05.05.2008 та виключити запис з державного реєстру іпотек. Саме на нього посилається Верховний Cуд у своїй постанові від 18.06.2020 у справі № 640/19833/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 про відновлення заборони відчуження та запису про обтяження майна іпотекою. ОСОБА_1 вважає, що на час укладення договорів купівлі-продажу іпотеки не існувало, оскільки вона була скасована рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 р., на підставі якого з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна виключено запис про обтяження спірного домоволодіння. Тому ОСОБА_1 вважає правомірним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладений 22.08.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який рішенням суду скасований помилково. На думку ОСОБА_1 з дати ухвалення постанови Верховного Суду від 18.06.2020 рішення суду повинно бути скасовано, як необґрунтоване, тому посилаючись на вимоги п.3 ч.2 ст.423 ЦПК України, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 у зв`язку з нововиявленими обставинами, в якому зазначає, що ОСОБА_1 не визначила обставину, яку вона вважає нововиявленою у справі №640/8988/14-ц. У заяві містяться посилання на постанову Верховного Суду від 18.06.2020 у іншій справі №640/19833/16-ц та низку інших судових рішень. Правовою підставою для перегляду рішення районного суду заявник вказує п.3 ч.2 ст.423 ЦПК України - скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду, але вказаною постановою Верховного Суду від 18.06.2020 жодного судового рішення не скасовано, а залишено без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, винесені у 2017 році та 2018 році, а тому ці судові рішення не могли стати підставою для ухвалення рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016, оскільки винесені пізніше.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу обґрунтовано тим, що житловий будинок на момент укладення спірних договорів перебував в іпотеці у ОСОБА_2 , а відчуження предмету іпотеки без згоди іпотекодержателя є незаконним. На думку ОСОБА_2 - заявник ОСОБА_1 намагається створити враження, ніби судові рішення скасували обтяження цього житлового будинку у вигляді іпотеки, що не відповідає дійсності. В заяві ОСОБА_9 зазначається, що ніби то рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 у справі №2018/2-457/11 зобов`язано нотаріуса зняти заборону, яка була накладена 05.05.2008 та виключити запис з державного реєстру іпотек та це рішення суду є чинним.

Проте, вищезазначеним заочним рішенням у справі № 2018/2-4751/11 визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 16.12.2007 р., а також визнано право власності ОСОБА_11 на будинок. Про зобов`язання нотаріуса зняти обтяження вказаного будинку у вигляді іпотеки судом рішення не приймалося.

До того ж, вказане заочне рішення скасоване рішенням апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013, про що зазначається в рішенні Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 і в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі № 640/19833/16-ц від 18.06.2020.

Прийняття і скасування рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 у справі №2018/2-457/11 не є нововиявленою обставиною взагалі і для справи №640/8988/14-ц, зокрема, а скасоване судове рішення взагалі не може підтверджувати або спростовувати будь-які обставини у справі.

Приватним нотаріусом Міссіяж О. А. дійсно було виключено запис про обтяження спірного житлового будинку та знято з нього заборону відчуження на підставі скасованого пізніше заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 у справі №2018/2-4751/11. За таких умов у разі скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, виключеного на підставі рішення суду, яке скасовано, оскільки відпала підстава виключення такого запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Отже, суд касаційної інстанції підтвердив дійсність іпотеки житлового будинку АДРЕСА_1 - іпотека є дійсною з 05.05.2008, тобто з моменту внесення первинного запису про неї в Державний реєстр іпотек, тому твердження ОСОБА_1 про те, що на час укладення спірних договорів іпотеки не існувало є необґрунтованим.

ОСОБА_1 посилається на рішення районного, апеляційного та касаційного судів у справі №640/19833/16-ц про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про відновлення і реєстрацію заборони відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 . Але судові рішення у даній справі виносилися у 2017, 2018 та 2020 роках, тобто вже після ухвалення рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 та жодних нових обставин для справи № 640/8988/14-ц у вказаних судових рішеннях не встановлено.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Гончарова З.П. просили задовольнити заяву про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином про час і місце засідання, їх неявка не перешкоджає розгляду заяви, тому суд розглядає заяву про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами в їх відсутність.

Вислухавши ОСОБА_1 та її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частиною другою статі 423 ЦПК України встановлено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленними обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

В якості нововиявленої обставини та підстави для перегляду рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 заявник ОСОБА_1 , посилаючись на п.3 ч.2 ст.423 ЦПК України, вказує - скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Такі нововиявленні обставини, на думку ОСОБА_1 , встановлені постановою Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 640/19833/16-ц за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса МНО Міссіяж О.А., третя особа: ОСОБА_1 про відновлення заборони відчуження та запису про обтяження майна іпотекою та інші судові рішення по цій же справі, якими відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Проте, постановою Верховного Суду від 18.06.2020 не скасовано жодного судового рішення, оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишені без змін. Ці судові рішення не могли стати підставою для ухвалення рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 у справі №640/8988/14-ц, оскільки були винесені пізніше - рішення Київського районного суду м. Харкова від 19.12.2017 та постанова апеляційного суду Харківської області від 29.03.2018.

Таким чином, норма п.3 ч.2 ст.423 ЦПК України, на яку посилається в заяві ОСОБА_1 , не може бути правовою підставою для перегляду даного судового рішення за нововиявленими обставинами.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.206 у справі № 640/8988/14-ц про визнання недійсними договорів купівлі-продажу ухвалено, враховуючи вимоги ст. ст. 9, 12, 23 Закону України «Про іпотеку» в сукупності з нормами ст. ст.203, 215, 586, 592 ЦК України.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 задоволений позов ОСОБА_4 Визнано дійсним укладений 16.12.2007 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташований в АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_4 право власності на вказаний будинок.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013 задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок відмовлено.

Оскільки заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 скасовано, то воно не породжує жодних правових наслідків з моменту ухвалення.

Скасовуючи заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що з 05.05.2008 житловий будинок АДРЕСА_1 , які ОСОБА_3 передав в іпотеку позивачу, знаходиться під забороною відчуження, в зв`язку з чим у червні 2012 р. ОСОБА_4 звертався в Київський районний суд м. Харкова з позовом про звільнення майна з-під обтяжень, за яким ухвалою від 27.06.2012 було відкрито провадження. Як було встановлено апеляційним судом Харківської області та зазначено в рішенні від 14.08.2013 спірний житловий будинок з 05.05.2008 знаходиться під забороною відчуження, тому ОСОБА_3 не мав права і можливості укласти та нотаріально посвідчити із ОСОБА_4 договір купівлі-продажу цього майна.

У вищезазначеному рішенні суду апеляційної інстанції зазначається, що відчуження спірного житлового будинку, який є предметом іпотеки, без згоди і дозволу на це іпотекодержателя ОСОБА_2 є порушенням і обмеженням майнових прав останнього та порушенням норм закону (ст. 9 Закону України «Про іпотеку»).

28.12.2012 ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу житлового будинку продав ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1 , який був переданий ОСОБА_2 в іпотеку.

Згідно умов п.1.2 вказаного договору ОСОБА_4 володіє вказаним будинком на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012, яке в подальшому рішенням апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013 було скасовано.

Згідно умови п. 4.2 вказаного договору продавець ОСОБА_4 стверджував, що вказаний житловий будинок під забороною (арештом) та під заставою не перебуває, не є предметом договору іпотеки і щодо нього не ведуться судові спори.

Таким чином, наведені твердження ОСОБА_4 в договорі відчуження житлового будинку, що є предметом іпотеки, були для нього завідомо неправдиві, оскільки, як встановлено в рішенні апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013, ще у червні 2012 року, тобто до укладення вказаного договору, він звертався в Київський районний суд м. Харкова з позовом про звільнення майна з-під обтяжень, за яким ухвалою суду від 27.06.2012 було відкрито провадження тобто ще до укладення в грудні 2012 року договору купівлі-продажу спірного житлового будинку ОСОБА_4 був обізнаний, що цей будинок обтяжений іпотекою, знаходиться під забороною відчуження і щодо нього ведуться судові спори.

Статтею 9 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодавець виключно на підставі згоди іпотекодержателя має право, зокрема, відчужити предмет іпотеки.

Відчуження спірного домоволодіння, яке є предметом іпотеки, без згоди і дозволу на це іпотекодержателя ОСОБА_2 є порушенням і обмеженням його майнових прав та порушенням норм закону.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду, користування без згоди іпотекодержателя є недійсним, що встановлено ст.12 Закону України «Про іпотеку».

Положення ст.ст. 9, 12, 23 Закону України «Про іпотеку» в сукупності з нормами ст.ст.203, 215, 586, 592 ЦК України спрямовані перш за все на захист та реалізацію прав іпотекодержателя.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного житлового будинку.

ОСОБА_1 посилається на рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанції у справі № 640/19833/16-ц про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про відновлення і реєстрацію заборони відчуження житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 у відповідних реєстрах.

Проте, судові рішення по цій справі виносилися у 2017, 2018 та 2020 роках, тобто вже після ухвалення рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 р. у справі №640/8988/14-ц. Жодних нових обставин у вказаних судових рішеннях не встановлено.

Приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А. дійсно було виключено запис про обтяження спірного житлового будинку та знято з нього заборону відчуження на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 у справі № 2018/2-4751/11, яке було скасовано рішенням апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013. Для відновлення заборони ОСОБА_2 звернувся із позовом до Київського районного суду м. Харкова, рішенням якого відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_12 . Постановою апеляційного суду Харківської області від 29.03.2018 рішення районного суду залишено без змін. Верховний Суд визнав законними рішення судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки не вбачав порушень прав ОСОБА_2 .

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) в редакції чинній до 01 січня 2013 року, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з частиною третьою, четвертою статті 3 Закону №1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав (частини перша та друга статті 26 Закону № 1952-IV). Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, виключеного на підставі рішення суду, яке скасовано, оскільки відпала підстава виключення такого запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Подібної позиції дотримувався суд касаційної інстанції і під час прийняття судових рішень в інших справах.

Так, в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі №644/4855/14-ц від 05 квітня 2017 року зазначається, що відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку, що наведені в заяві ОСОБА_1 про перегляд рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 за нововиявленими обставинами доводи не є обставинами, які б вплинули на правильність прийнятого судом рішення по справі №640/8988/14-ц, а також слугували підставою для перегляду рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 та відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , а тому заява про перегляд рішення за нововиявленими обставинами задоволенню не підлягає.

Статтею 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

ОСОБА_2 , скориставшись своїм правом, звернувся до адвоката Поліщука О.Л. для отримання професійної правничої допомоги зі складення відзиву на заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 та уклав 09.09.2020 з адвокатом Поліщуком О.Л. Договір № 01-09/09-20 про надання правової допомоги, згідно умов якого адвокат Поліщук О.Л. підготував та виготовив відзив на заяву ОСОБА_1 від 28.07.2020 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 у справі №640/8988/14-Ц, яким ОСОБА_2 звернувся до суду.

На підставі нотаріально посвідченої довіреності, на виконання доручення позивача ОСОБА_2 , його представник ОСОБА_13 перерахував визначений розмір гонорару в сумі 5 120 грн. 00 коп. на зазначений в договорі про надання правової допомоги картковий рахунок адвоката.

Відповідно до норми ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно положення ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З метою компенсування витрат, які були понесені ОСОБА_2 у зв`язку із виниклою необхідністю звернення до адвоката Поліщука О.Л. для надання ним професійної правничої допомоги з метою складання відзиву на заяву ОСОБА_1 від 28.07.2020 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення суду, ОСОБА_2 подав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних його адвокатом під час складання відзиву, в тому числі фотокопії калькуляції-рахунку від 09.09.2020, квитанції про сплату гонорару адвоката Поліщука О. Л. на суму 5 120 грн. 00 коп. та акту приймання-передачі наданих послуг з професійної правничої допомоги.

Розподіл судових витрат між сторонами суд визначає у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України. Оскільки у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 суд відмовляє, понесені ОСОБА_12 судові витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги, підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 423-429 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 р. у зв`язку з нововиявленими обставинами - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5 120,00 (п`ять тисяч ста двадцять) грн.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст ухвали суду складено 09.10.2020 р.

СУДДЯ