Справа № 466/4334/19 Головуючий у 1 інстанції: Баєва О.І.
Провадження № 22-ц/811/528/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого : Ванівського О.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

секретаря: Симець В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи - органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про усунення перешкод в участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, -

в с т а н о в и в :

В травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановити з ним наступний графік зустрічей за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 у відсутності матері ОСОБА_2 відповідно до рішення органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації ЛМР від 28.04.2011 року, а саме: перша та третя субота місяця з 11.00 год до 12.30 год.; друга та четверта неділя місяця з 16.00 год. до 17.30 год.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що між ним та ОСОБА_2 17.10.2010 року укладено шлюб, у якому народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22.11.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом із матір`ю ОСОБА_2 . Позивач стверджував, що відповідач раніше чинила перешкоди у спілкуванні з сином, тому ним 04.04.2011 року подано заяву до Шевченківської районної адміністрації щодо призначення зустрічей з дитиною. Так, рішенням Шевченківської районної адміністрації ЛМР від 28.04.2011 року йому призначено зустрічі з сином першу та третю суботу місяця з 11.00год до 12.30год, а також другу та четверту неділю місяця з 16.00год до 17.30год. Проте, йому і надалі створювалися перешкоди у спілкуванні з сином, тому він звертається до суду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про усунення перешкод в участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням суду, вважає його незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норма матеріального і процесуального права. Стверджує, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ним подано заяву до Шевченківської районної адміністрації щодо призначення зустрічей з дитиною та на основі цієї заяви Шевченківська районна адміністрація ЛМР видала Рішення від 28.04.2011 року, яким призначила йому зустрічі з сином, ОСОБА_3 .

Крім цього, вважає, що суд першої інстанції не дослідив повно та об`єктивно те, що він на виконання цього рішення хотів спілкуватися з сином, намагався брати участь у його вихованні, проте Відповідачка чинила перешкоди, зокрема не виходила на зв`язок, не давала можливості спілкуватися з дитиною в телефонному режимі.

Вважає, що твердження суду, що він звернувся з даним позовом через те що відповідачем подано позов про позбавлення його батьківських прав є вирваним з контексту. Апелянт заперечує проти позбавлення батьківських прав та вживає всіх можливих заходів для того щоб могти бачитись з сином та виконувати свої батьківські обов`язки всупереч кардинальній та неправомірній позиції матері - ОСОБА_2 .

Просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове судове рішення, яким його позов задовольнити повністю.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоч належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Від представника позивача Гейшева О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, однак зазначені в ній причини неявки в судове засідання, колегія суддів визнала неповажними.

Згідно з ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України суд, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача,пояснення, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову про усунення перешкод в участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин, на які він посилався при зверненні з позовною заявою, оскільки з наданих ним доказів та пояснень сторін не встановлено чинення відповідачем перешкод позивачу у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та невиконання нею рішення органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації ЛМР від 28.04.2011 року, яким визначено спосіб участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_1 з сином та яке є обов`язковим до виконання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22.11.2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно проживає з матір`ю ОСОБА_2 .

Рішенням органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації №3-Г-656/3601 від 28.04.2011 року призначено ОСОБА_1 зустрічі із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у такому порядку: перша та третя субота місця з 11.00 год до 12.30 год; друга та четверта неділя місяця з 16.00 год до 17.30 год. Зустрічі повинні відбуватися у присутності матері. Матері також роз`яснено обов`язок не чинити перешкод у зустрічах батька з дитиною. Дане рішення є чинним.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст.153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст.158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Положеннями ст.159 цього Кодексу передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Форми й методи виховання дитини не повинні суперечити Конституції України (стаття 52), Конвенції про права дитини від 2 листопада 1989 року (статті 8, 12, 16, 19, 28, 31, 32, 34, 36, 37), Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року.

Конвенція про права дитини від 2 листопада 1989 року, виходячи з рівності прав матері і батька, у пункті 1 ст.9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. І саме в цій статті проголошено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Конвенція про права дитини від 2 листопада 1989 року, виходячи з рівності прав матері і батька, у пункті 1 ст.9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. І саме в цій статті проголошено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 18 Конвенції ООН "Про права дитини" встановлено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Статтями 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Таким чином, законодавством України закріплено обов`язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини. У іншого з батьків виникає зустрічний обов`язок не чинити цьому перешкоди.

Згідно положень ст.ст. 12,13 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 до теперішнього часу, не звертався ні у орган опіки та піклування, ні до суду з приводу невиконання відповідачем рішення про побачення з дітьми. В судовому засіданні в суді першої інстанції позивач ствердив, що не відвідував сина ні у школі, ні на гуртках, не вітав з днями народженнями. Також позивач у судовому засіданні вказав, що ним подано позов лише через те, що ОСОБА_2 звернулася до суду із позовною заявою про позбавлення його батьківських прав. Позивач, маючи можливість, не користувався своїм правом на спілкування та зустрічі з сином, останній раз бачив такого вісім років тому.

Колегія суддів з висновком суду першої інстанції погоджується повністю, оскільки позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що мати (відповідач) чинить перешкоди позивачу у побаченнях та спілкуванні з дитиною, такі ним не надано і суду апеляційної інстанції.

У той же час, частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Отже, при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, судом мають враховуватися передусім інтереси дитини.

Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - СЄПЛ) від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, ОСОБА_12 A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

За таких обставин, суд першої інстанції беручи до уваги пояснення сторін та встановлені обставини по справі, установивши характер спірних правовідносин, дослідивши наявні у справі докази, враховуючи рівні права батьків на участь у вихованні дитини та виходячи з інтересів дитини, беручи до уваги рішенням органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації №3-Г-656/3601 від 28.04.2011 року, дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено того, що відповідачем чиняться перешкоди позивачу у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та невиконання нею рішення органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації ЛМР від 28.04.2011 року.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.374 ч.1 п.1, 375, 383,384, 389- 391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01.10.2020 року.

Головуючий Ванівський О.М.

Судді Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.