Справа № 463/5101/18 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/811/3936/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів: Мельничук О.Я., Шеремета Н.О.,

при секретарі: Симець В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 про встановлення факту спільного проживання та поділ майна,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01.09.2006 року; визнання майна набутого за час сумісного проживання однією сім`єю спільною сумісною власністю та поділ вказаного майна.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що у 2003 році вона познайомилась із ОСОБА_2 , відповідачем по справі, з 01.09.2006 року вони почали проживати однією сім`єю, без реєстрації шлюбу. Під час такого проживання вони не перебували в будь-якому іншому шлюбі. Її сина ОСОБА_16 відповідач прийняв як свого, брав участь у його вихованні як батько, вони разом проводили дозвілля, відвідували батьків відповідача, які проживають в м. Покров Дніпропетровської області. Відповідач завжди приділяв їй увагу, вони разом подорожували закордон, відповідач усім представляв її як дружину і в них не було потреби у реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_17 . Відповідач є батьком дитини, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 виданого 17.10.2014р. Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції. Після народження дитини відповідач забрав її із пологового будинку і займався питаннями реєстрації народження в органах РАГСу. Відповідач завжди був гарним батьком, добре заробляв, оскільки займався бізнесом і забезпечував їхню сім`ю всім необхідним. За час сумісного проживання із відповідачем і по теперішній час вони мали спільний бюджет, їздили разом відпочивати, купували коштовні речі, спілкувалися як подружжя, планували своє життя, обговорювали та вирішували питання фінансового характеру. В період спільного проживання, після 2011 року вони придбали власне житло квартиру за адресою: АДРЕСА_1 в якій зробили коштовний ремонт. У грудні 2013 року вони придбали земельну ділянку площею 0,12 га в АДРЕСА_2 на якій планували побудувати будинок. Юридичним оформленням документів займався відповідач, а вона допомагала йому в силу своїх можливостей. За час спільного проживання та за рахунок спільних коштів і трудових зусиль вони придбали цілий ряд цінного майна, яке вказала у позові. До 2014 року вони проживали у м. Дніпро, а після цього переїхали у м. Винники, де проживають по даний час. У вересні 2015 року щодо них було вчинено кримінальне правопорушення під час якого їх змусили оформити довіреності на право розпорядження нерухомим майном, відібрали транспортні засоби та цінні речі набуті за час спільного проживання. Окрім того, було пограбовано квартиру із якої здійснено відкрите викрадення цінного майна (годинники, одяг, коштовності та готівку). За вказаним фактом Головним управлінням Національної поліції України в Дніпропетровській області відкрито кримінальне провадження №0000664 за ознаками ч.2 ст. 189 КК України «Вимагання вчинене за попередньою змовою групою осіб». На сьогодні тривають слідчі дії направленні на притягнення до кримінальної відповідальності винних осіб. Таким чином більша частина майна вибула із їхньої спільної власності та на сьогодні знаходиться в третіх осіб. Деякі треті особи звернувшись до суду під час судового розгляду підтвердили, що є фактичними власниками майна, яке було набуто ними за рахунок спільних коштів та спільних зусиль. З метою повернення майна вони звернулись до відповідних судів із позовами про визнання недійсними правочинів, по багатьом із них триває розгляд і остаточне рішення не прийнято. Вказала, що на сьогодні у її власності та власності ОСОБА_2 залишилось наступне майно, яке не поділено:

- Газова панель конфорок Miele KM361G вартістю 15300,00грн;

- Посудомийна машина Miele G1330CSI вартістю 9 790,00 грн;

- Панель керування для посудомийних машин Miele GW143 вартістю 380,00грн;

- Шафа для підігріву посуду Miele ESW5080-14 вартістю 5 070,00грн;

- Панель-заглушка для ніші кухонна Miele АВ45-9 вартістю 2 220,00грн;

- Варильна індукційна поверхня Miele КМ6317 вартістю 13 260,00грн.

Загальна вартість такого майна складає 46 020,00 грн. З врахуванням наведеного, просить позов задоволити, встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_2 однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу із 01.09.2006р. по дату ухвалення судом рішення; визнати спільною сумісною власністю вказане у позові майно, яке набуте ОСОБА_2 та нею - ОСОБА_1 , за час сумісного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації' шлюбу та провести поділ такого майна.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на доводи аналогічні позовній заяві.

Окрім того, вважає неприпустимим висновок суду щодо заявленого позову з метою створення доказів для вирішення спору з приводу іншого майна, власниками якого є треті особи, та що у випадку прийняття визнання позову будуть порушені права третіх осіб, і такий позов не підлягає задоволенню за недоведеністю. Вказує, що судом проігноровано право особи на захист своїх порушених прав.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Сторони в судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України суд, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу з 2006 року на час придбання спірного майна, а подані позивачем докази не підтверджують факт ведення спільного господарства, наявність спільного побуту та бюджету, взаємних прав та обов`язків подружжя, набуття майна. Окрім цього вважав, що між сторонами відсутній спір з приводу набуття саме цього майна і його поділу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогами до відповідача ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу із 01.09.2006 року по дату ухвалення судом рішення, визнати спільною сумісною власністю майно, яке набуте ними за час сумісного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу та провести поділ такого майна.

На підтвердження позовних вимог позивачкою надано наступні докази- свідоцтво про народження сина ОСОБА_18 ( а.с.8); свідоцтво про народження сина ОСОБА_17 ( а.с.10), де у графі батько записаний ОСОБА_2 , рішення Кросногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 05.09.2016 року відповідно до якого з відповідача ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_17 ( а.с.11). Також до матеріалів позову долучено накладні від 2012 року, квитанції від 2012 року ( а.с.12-19) про оплату відповідачем ОСОБА_2 побутової техніки, договори про придбання такої техніки ( а.с.20-24). Також квитанції ( а.с.25-32) про оплату відповідачем ОСОБА_2 житлово-комунальних послуг у 2012-2015 роках та фотографії на підтвердження спільного проведення часу. ( а.с.33-38)

Відповідно до статті 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

При застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Аналогічні правові позиції викладені в постанові Верховного суду від 27.02.2019 року у справі №522/25049/16-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільнихі кримінальних справ від 31 серпня 2016 року у справі №521/20202/13ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року у справі №369/3920/15-ц.

Верховний суд у постанові від 15.08.2019 у справі № 588/350/15 вказав, що вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди мають встановити факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Позивач не надала допустимих доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу.

У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не надала доказів на підтвердження, того що у вказаний період вона мала з ОСОБА_2 спільний бюджет, вони вели спільне господарство, були пов`язані виконанням взаємних прав і обов`язків та спільним побутом, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції проігноровано право особи на захист, колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК україни кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи норми ч.1 ст.4 ЦПК України, ст..15, 16 ЦК України, можна стверджувати, що право позивачки не було порушено діями відповідача, права, свободи чи інтереси позивачки відповідач не оспорює.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції, позов ОСОБА_1 визнав, пояснив, що для поділу майна з позивачкою потрібне рішення суду, хоча спір на даний момент між ними відсутній, що підтверджує висновок суду першої інстанції про відсутність порушення прав ОСОБА_1 та відсутність спору між сторонами.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2020 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Мельничук О.Я.

Шеремета Н.О.