Справа № 461/9499/19 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/187/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

секретаря: Симець В.І.

з участю: представника апелянта адвоката Завалишина Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Завалишина Юрія Олеговича на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року по справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - державний виконавець Галицького ВДВС м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кизюк Р.О., Львівська середня загальноосвітня школа східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов на дії державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з скаргою, в якій просив визнати протиправними дії державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №60091954 від 20.09.2019 року, визнати незаконною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № №60091954 від 20.09.2019 року.

Обґрунтовуючи подану скаргу, покликався на те, що постановою державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 20.09.2019 року відкрито виконавче провадження №60091954 з примусового виконання виконавчого листа № 461/6102/19, виданого на виконання судового рішення про усунення перешкод у користуванні Львівською середньою загальноосвітньою школою східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов нежитловими приміщеннями площею 29,8 кв.м. в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із вказаних приміщень без надання іншого житла.

Вважав такі дії державного виконавця неправомірними та протиправними, оскільки судове рішення за яким ОСОБА_1 являється боржником фактично виконано ще у листопаді 2017 року, оскільки згідно з наказом директора Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов ОСОБА_3 №01-151 від 12 жовтня 2017 року було вжито заходи безпеки щодо учнів школи та обмежено доступ сторонніх осіб до приміщення навчального закладу. На підставі цього наказу, ОСОБА_1 та його дружину ОСОБА_2 з листопада 2017 року не допускають у приміщеннями площею 29,8 кв.м. в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , у якому вони проживали. Вказуючи на те, що сім`я не мала доступу до приміщення площею 29,8 кв.м. в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 з листопада 2017 року, тобто фактично була виселена, у державного виконавця не було жодних правових підстав для відкриття виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору. У зв`язку з наведеним, просив скаргу задовольнити.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця залишено без задоволення.

Вказану ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_1 - адвокат Завалишин Юрій Олегович.

Вважає, що ухвала суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. Покликається на те, що судом не взято до уваги те, що рішення суду фактично було виконано ще у листопаді 2017 року, у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було обмежено доступ до приміщення, тобто фактично виселено. Також вважає, що суд не взяв до уваги, що через те, що працівники школи не допускали родину Горінців до приміщення, вони не мали фізичної можливості завчасно вивезти свої речі.

Крім того звертає увагу суду на те, що положення закону, що визначають порядок виконання рішень немайнового характеру, які не можуть бути виконані без участі боржника, не передбачають вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання рішень, та як наслідок, стягнення з боржника виконавчого збору. Фактично судове рішення державним виконавцем виконане не було. Державний виконавець не вчинив будь яких дій, які б свідчили про реалізацію заходів примусового виконання рішень передбачених ст.. 10 Закону України «Про виконавче провадження».

Просить ухвалу суду скасувати частково та постановити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити в частині стягнення виконавчого збору у розмірі 8346 грн. та в цій частині визнати незаконною та скасувати Постанову про відкриття виконавчого провадження №600091954 від 20.09.2019 року.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта адвоката Завалишина Ю.О. на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Постановляючи ухвалу про залишення без задоволення скарги на дії державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані дії державного виконавця є законними, оскільки були вчинені з дотриманням положень Конституції України, в межах наданих виконавцю повноважень, і спрямовані на забезпечення виконання судового рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої цієї статті).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Положеннями ч. 5 ст. 26 Закону № 1404-VIII визначено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 3 цієї статті за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Положеннями ч. 4 цієї ж статті встановлено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Приписами ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Аналіз наведених вище положень Закону № 1404-VIII дає підстави для висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, а тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. Стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження.

Матеріалами справи та судом встановлено, що в провадженні Галицького районного суду міста Львова перебувала справа № №461/6102/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов, треті особи - Львівська міська рада, відділ освіти Галицького та Франківського районів Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про визнання недійсними договорів та зустрічним позовом Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи - Львівська міська рада, відділ освіти Галицького та Франківського районів Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про усунення перешкод у користуванні майном.

Рішенням суду від 10 квітня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов - відмовлено.

Постановою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 квітня 2018 року - скасовано. Ухвалено по справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано недійсними договори найму житла від 20.11.2013 року, від 01.01.2014 року, від 01.01.2015 року та від 01.01.2016 року, укладені між ОСОБА_1 та Львівською середньою загальноосвітньою школою № 35 про надання ОСОБА_1 у будівлі загальною площею 3270,90 кв.м., розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , для проживання службового житла - квартири АДРЕСА_2 , яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 29,8 кв.м., а саме: пр.33-1/4,1 - коридор; пр.33-2/16,2 - житлова; пр.33-3/9,5 - житлова.

Зустрічний позов Львівської середньої загальноосвітньої школи східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов - задоволено.

Вирішено усунути перешкоди в користуванні Львівською середньою загальноосвітньою школою східних мов та східних бойових мистецтв «Будокан» з поглибленим вивченням іноземних мов нежитловими приміщеннями площею 29,8 кв.м. в будівлі за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із вказаних приміщень без надання іншого житла.

Постановою державного виконавця Галицького ВДВС м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Кизюк Р.О. від 20.09.2019 року відкрито виконавчого провадження № 60091954.

Згідно п.3 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи. За п.9 цієї статті виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Положеннями ч. 4 цієї ж статті встановлено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Приписами ч. 9 ст. 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Аналіз наведених вище положень Закону № 1404-VIII дає підстави для висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, а тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. Стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що дії державного виконавця є правомірними, оскільки від боржника не надходило стягувачу та державному виконавцю відомостей про виконання ним рішення суду з часу вступу рішення в законну силу, державний виконавець діяв в межах своїх повноважень відповідно до вимог Закону «Про виконавче провадження».

Судом встановлено, що на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору від 20.09.2019 року позивачем (боржником у виконавчому провадженні) виконано в повному обсязі не було.

Таким чином, приймаючи одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору, державний виконавець діяв правомірно відповідно до норм чинного законодавства.

Колегія суддів зазначає, що ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Частиною третьою цієї статті визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону, а частина четверта наголошує на тому, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Доводи апелянта щодо того, що державним виконавцем не вчинено жодних дій з примусового виконання рішення, крім прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки положеннями ст. 27 Закону № 1404-VIII прямо передбачений обов`язок державного виконавця одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження винести постанову про стягнення виконавчого збору.

Що стосується доводів апелянта про відсутність реальних заходів з боку державного виконавця, спрямованих на примусове виконання рішення Львівського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року та доводів про те, що за відсутності вчинення дій державного виконавця, на переконання апелянта, відсутні й підстави для стягнення виконавчого збору, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ч. 1 ст. 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

При цьому, згідно з ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Таким чином, в силу приписів ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII, момент стягнення виконавчого збору законодавець безальтернативно пов`язує саме з фактом винесення виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, незалежно від вчинення ним заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Аналізуючи вищевказані норми суд дійшов висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.

Таким чином, фактичне виконання судового рішення, крім випадку такого виконання до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та вжиття виконавцем заходів примусового виконання рішень не є обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору.

Колегія суддів зазначає, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до намагання виконати рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця при відкритті виконавчого провадження. Крім того, на момент відкриття виконавчого провадження виконавець не володіє будь-якою інформацією від боржника щодо виконання судового рішення, оскільки вчинення будь-яких дій до відкриття виконавчого провадження Законом № 1404-VІІІ не передбачено.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.03.2018 р. у справі № 750/7624/17.

На підставі наведених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору ґрунтується на приписах Закону № 1404-VIII, а тому підстави для її скасування відсутні.

Доводи апелянта вказаних вище висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Завалишина Юрія Олеговича - залишити без задоволення.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 27 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 05.10.2020 року.

Головуючий: Ванівський О.М

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.І.