Справа № 409/2960/19
Провадження № 2/408/1274/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020 року смт. Біловодськ

Біловодський районний суд Луганської області у складі:

Головуючого - судді Булгакової Г.В.,

за участю секретаря судових засідань Ришкової Г.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон, перетин лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями Луганської та Донецької областей у супроводі матері без згоди батька та надання дозволу на оформлення проїзних документів для виїзду за кордон малолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

До Біловодського районного суду Луганської області надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон та перетин лінії розмежування з тимчасово окупованим територіями Луганської та Донецької областей її малолітньої дитини без згоди батька, в якій позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон та перетин лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями Луганської та Донецької областей у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до досягнення дитиною повноліття та надати дозвіл на оформлення проїзних документів для виїзду за кордон ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди батька.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.01.2017 року по теперішній час, від якого мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивачу наразі невідомо де точно знаходиться відповідач, який за його словами у січні 2018 року, покинув родину, виїхав до м. Свердловськ (Довжанськ) Луганської області, після чого шлюбні відносини фактично припинились. Весь час позивач проживає з дитиною сама, відповідач контактів з родиною уникає, дитиною не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. У зв`язку із чим позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу до Білокуракінського районного суду.

Позивач зазначає, що донька часто хворіє, у зв`язку із чим потребує повноцінного лікування у кваліфікованих спеціалістів, які відсутні у медичних закладах на тимчасово непідконтрольній українській владі території, де вона проживає (м.Луганськ), та є необхідність виїздів на лікування дитини до профільного медичного закладу м.Лисичанськ (Луганська обласна клінічна лікарня), для чого необхідно перетинати лінію розмежування з тимчасово окупованим територіями Луганської та Донецької областей, тобто здійснювати виїзд/в`їзд на такі території в невизначеній кількості разів, що потребує нотаріально засвідченого дозволу батька згідно законодавства.

Позивач додатково вказує, що на території Російської Федерації (м.Вороніж) проживають її родичі, до яких є намір їздити разом з донькою для організації за їх сприяння її санаторного лікування, крім того є можливість та намір в осінньо-зимовий період вивозити дитину за кордон на відпочинок з метою оздоровлення та розвитку до Туреччини, Єгипту та країн Шенгенської угоди.

Відповідач на прохання позивача надати нотаріально посвідчений дозвіл на вивезення дитини за кордон та перетин лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями Луганської та Донецької областей постійно відповідає відмовою, посилаючись на той факт, що він не має можливості виїхати з території, яка на даний час є тимчасово непідконтрольною органам влади України (м. Довжанськ Луганська область), а органи нотаріату там не функціонують.

02.03.2020 року ухвалою суду провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, просила суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, день та час слухання справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті

судової влади України відповідно до вимог ч.11 ст. 128 ЦПК України та ст.12-1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», про причини неявки до суду не повідомив. Заяви про розгляд справи за відсутності відповідача не надходило, відзив на позовну заяву останній не подавав.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є позивач по справі - ОСОБА_1 та відповідач - ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 05 липня 2017 року Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №867.

У позовній заяві позивач просить надати дозвіл дитини на виїзд за кордон та перетин лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями Луганської та Донецької областей без дозволу та супроводу батька у невизначеній кількості разів до досягнення нею повноліття, а також надати дозвіл на оформлення проїзних документів для виїзду за кордон малолітньої дитини.

При цьому, відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Однак при цьому йдеться про відсутність спору між батьками з цього питання.

Пунктами 3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до п.6 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 року №815, в`їзд на тимчасово окуповані території України здійснюється через контрольні пункти в`їзду/виїзду: громадянами України, які не досягли 14-річного віку, - за умови пред`явлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон або свідоцтва про народження, а громадянами України віком від 14 до 16 років - за умови пред`явлення паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57.

Виїзд з тимчасово окупованих територій України здійснюється через контрольні пункти громадянами України, які не досягли 14-річного віку, - за умови пред`явлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон або свідоцтва про народження, в супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників, на підставі дозволу фізичній особі, виданого особі, що здійснює супровід.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон та в`їзд на тимчасово окуповані території України передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Сама по собі можливість поїздки за кордон та перетин лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями України не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має зокрема країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 643/1090/17.

Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон на період до досягнення нею повноліття без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статтей 141, 153, 157 СК України.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України та в`їзд на тимчасово окуповані території України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення та точного місця перебування за кордоном.

Надання дозволу на необмежений по кількості разів виїзд дитини за кордон та необмежений по кількості разів та в`їзд на тимчасово окуповані території України чинним законодавством не передбачено.

Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон та в`їзду на тимчасово окуповані території Украї без дозволу батька, оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини, періоду поїздки та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Більше того, позивачем у позовній заяві зазначено, що вона просить надати дозвіл на виїзд дитини за кордон та перетин лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями України до досягнення дитиною повноліття, що є також необґрунтованим та законодавством не передбачено.

Що стосується позовної вимоги про надання дозволу на виготовлення проїзних документів (закордонного паспорту) дитини без дозволу батька, то підстави для задоволення позову в цій частині також відсутні, оскільки суду не було надано доказів звернення позивача до відповідного органу із заявою про виготовлення закордонного паспорту дитини та отримання відмови у його видачі.

При цьому, згідно Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон» із відповідними змінами, особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюються на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа, якщо батьки не перебувають у шлюбі.

Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір з відповідача на користь позивача не стягуються.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 77, 81, 89, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 7, 141, 153, 159 СК України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», п.п. 3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, п.6 Порядку в`їзду осіб, переміщення товарів на тимчасово окуповані території у Донецькій та Луганській областях і виїзду осіб, переміщення товарів з таких територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2019 р. № 815 суд, -

УХВАЛИВ :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон, перетин лінії розмежування з тимчасово окупованим територіями Луганської та Донецької областей малолітньої дитини у супроводі матері без згоди батька до досягнення дитиною повноліття - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Луганського апеляційного суду через Біловодський крайонний суд шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Г.В. Булгакова

.