ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1948/20 Справа № 205/1733/18 Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 жовтня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Головного спеціаліста сектору державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Покровського районного управління юстиції державного реєстратора Замфір Олега Миколайовича, третя особа ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування запису про право власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 11 лютого 2014 року між ПАТ «Банк Київська Русь» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримала споживчий кредит у розмірі 300 000 (триста тисяч) грн.

11 лютого 2014 року між ПАТ «Банк Київська Русь» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, за умовами якого останній зобов`язувався перед ПАТ «Банк Київська Русь» солідарно та в повному обсязі відповідати за повернення ОСОБА_1 кредиту у розмірі 300 000 грн. В цей же день, 11 лютого 2014 року між ПАТ «Банк Київська Русь» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого остання зобов`язувалася перед ПАТ «Банк Київська Русь» солідарно та в повному обсязі відповідати за повернення ОСОБА_1 кредиту у розмірі 300 000 грн.

11 лютого 2014 року між ПАТ «Банк Київська Русь» та позивачами було укладено договір іпотеки, за умовами якого позивачі з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору передали в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (далі - Договір іпотеки).

01 листопада 2017 року між ПАТ «Банк Київська Русь» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» укладено договір № ЕА -2017-10-12-000104-с/42 про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги, за умовами якого товариство набуло право вимоги до позичальника та поручителів за кредитним договором та договорами поруки.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обмежень від 08 грудня 2017 року державним реєстратором Замфір О.М. було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

19 грудня 2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Вважають, що запис від 01 грудня 2017 року про право власності № 23808984 внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Замфір О.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, ідентифікаційний № 38596173 від 08 грудня 2017 року вчинено з порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а запис про державну реєстрацію права на спірну квартиру, є незаконним та підлягає скасуванню, оскількипозивачі не отримували будь-яких повідомлень про заміну іпотекодержателя, вимог про усунення порушення зобов`язань за кредитним договором, а сама реєстрація права власності була проведена за іпотекодержателем без проведення оцінки такого іпотечного майна та подання заявником усіх необхідних документів.

На підставі вищезазначеного, та з урахуванням уточнених позовних вимог, просили визнати незаконним та скасувати запис від 01 грудня 2017 року про право власності № 23808984, внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором Замфір О.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень, ідентифікаційний номер: 38596173 від 08 грудня 2017 року про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 жовтня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, оскільки позивачі не виконали умови кредитного договору внаслідок чого у останніх виникла заборгованість, у іпотекодержателя виникло право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, згідно з укладеним договором іпотеки. Відповідне застереження в іпотечному договорі, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яка відбулась з дотриманням вимог чинного законодавства.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що у державного реєстратора не було підтвердження отримання позивачами письмової вимоги про дострокове погашення заборгованості, та оцінки предмета іпотечного майна на момент здійснення реєстраційних дій, тому запис про проведену державну реєстрацію відповідного права, є незаконним та підлягає скасуванню.

Зауважили, що судом першої інстанції не було надано оцінки тому факту, що у грудні 2014 року на адресу ОСОБА_1 банком направлено повідомлення про відкликання кредиту та зміну строку виконання основного зобов язання. В матеріалах справи відсутні: заява у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, та документи, що підтверджують повноваження діяти від імені іншої особи та відповідно оплату послуг.

У квітні 2020 року від представника ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник просить відхилити апеляційну скаргу та залишити без змін постанову суду першої інстанції, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необгрунтованою, зводиться до незгоди заявника із встановленими судом обставинами та не підлягаю задоволенню.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

11 лютого 2014 року між ПАТ «Банк Київська Русь» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 15314-41.4-14-2, за умовами якого остання отримала споживчий кредит у розмірі 300 000 грн.

В той же день, 11 лютого 2014 року між ПАТ «Банк Київська Русь» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 15032-41.4, за умовами якого останній зобов`язувався перед ПАТ «Банк Київська Русь» солідарно та в повному обсязі відповідати за повернення ОСОБА_1 кредиту у розмірі 300 000 грн.

11 лютого 2014 року між ПАТ «Банк Київська Русь» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 15315-41.4-14.5, за умовами якого остання зобов`язувалася перед ПАТ «Банк Київська Русь» солідарно та в повному обсязі відповідати за повернення позивачем кредиту у розмірі 300 000 грн.

З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 11 лютого 2014 року між ПАТ «Банк Київська Русь» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого останні з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору передали в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 7-16).

19 березня 2015 року на підставі постанови правління НБУ № 190 «Про віднесення ПАТ «Банк Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 19 березня 2015 року прийнято рішення № 61 про запровадження з 20 березня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Київська Русь». В подальшому на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було розміщено оголошення про проведення 20 жовтня 2017 року відкритих торгів (аукціону) з продажу активів, які обліковуються на балансі ПАТ «Банк Київська Русь».

01 листопада 2017 року між ПАТ «Банк Київська Русь» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» було укладено договір № UA-ЕА-2017-10-12-000104-с/42 про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги, за умовами якого товариство набуло право вимоги до позичальника та поручителів за кредитним договором та договорами поруки на суму 482 314,58 грн., та право іпотекодержателя за іпотечним договором.

Відповідне письмове повідомлення про відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором 03 листопада 2017 року було направлено ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» рекомендованим листом із повідомленням про вручення на адресу позивачів (а.с. 207-210, том 1).

Одночасно із цим, 03 листопада 2017 року ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на адресу позивачів була направлена вимога/іпотечне повідомлення про дострокове погашення кредиту. Вказана вимога була складена у письмовій формі, містить підпис уповноваженого представника сторони, та відправлена рекомендованим листом із повідомленням про вручення та описом вкладення у лист (а.с. 204-206, том 1).

Доказів виконання позивачами вказаної вимоги матеріали справи не містять.

Судом встановлено, що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обмежень, ідентифікаційний номер: 38596173 від 08 грудня 2017 року державним реєстратором Замфір О.М. було зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», як іпотекодержателем.

19 грудня 2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що у іпотекодержателя виникло право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, згідно з укладеним договором іпотеки. Відповідне застереження в іпотечному договорі, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яка відбулась з дотриманням вимог чинного законодавства та договору про іпотеку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, як таким, що відповідає вимогам чинного законодавства та письмовим матеріалам справи.

Можливість і порядок звернення стягнення на предмет іпотеки передбачені, у тому числі, й статтями 35-37 Закону № 898-IV.

Зокрема, частиною першою статті 35 Закону № 898-IV (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

За змістом статті 36 Закону № 898-IV встановлено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частиною третьою статті 37 Закону № 898-IV визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Чинним законодавством передбачений порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Тобто передача іпотекодавцем права власності на предмет іпотеки, є умовою звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Якщо у законі і договорі по різному урегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки, то застосовуються вимоги договору, якщо такі не протирічать закону чи не заборонені законом. У даному випадку однією із умов переходу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю була добровільна передача іпотекодавцем предмета іпотеки.

Частиною першою статті 2 Закону 1952-IV передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 цього Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першої статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

За змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Відповідно до пункту 61 цього Порядку для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону № 1952-IV та статті 37 Закону № 898-IV порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

У пункті 7.5 Договору іпотеки сторони погодили, що всі повідомлення будуть вважатися зробленими належним чином у разі, якщо вони здійсненні у письмовій формі за підписом уповноваженої особи представника сторони, що відправила повідомлення, та надіслані рекомендованим листом, кур єром, телеграфом, або врученні особисто за адресами сторін, що зазначені у договорі. Датою надіслання таких повідомлень буде вважатися дата їх особистого вручення або дата штемпеля здачі до відділення зв язку відправника. Проте, вказаним пунктом сторони не врегулювали питання щодо фактичного отримання повідомлень.

Таким чином слід дійти висновку про те, що сторони дійшли згоди щодо направлення всіх повідомлень, які необхідні будуть при виконанні умов договору іпотеки.

Відповідно до частин другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо іпотекодавець узгодив з іпотекодержателем процедуру надсилання повідомлень, які необхідні будуть при виконанні умов договору іпотеки, він повинен діяти добросовісно, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

03 листопада 2017 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» направило на адресу реєстрації місця проживання позивачів та місцезнаходження іпотечного майна вимоги щодо дострокового погашення заборгованості №0311/1, 0311/2 та 0311/3, в яких боржника повідомлено про укладення Договору про відступлення прав вимоги № UA-ЕА-2017-10-12-000104-с/42 від 01 листопада 2017 року за кредитним договором №15314-41.4-14-2 від 11 лютого 2014 року, його умови, наявний розмір заборгованості ( 482 314, 58 грн.) та зазначено про вимогу виконати в повному обсязі свої зобов`язання перед ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» у зазначеному розмірі, а в разі невиконання ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» вимушено буде звернути стягнення на предмет іпотеки, яке належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - а саме квартиру АДРЕСА_1 , згідно з договором іпотеки від 11 лютого 2014 року.

Поштові конверти з адресою відправника - ТОВ «ФК «Дніпрофінасгруп»

повернулися на адресу останнього з відміткою пошти «За закінченням терміну зберігання». Отже, позивачі цих відправлень не отримували, що у свою чергу свідчить про недобросовісність іпотекодавця ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ) та порушення прав іпотекодержателя в очікуванні таких дій (ст. 13 ЦК України).

За таких обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що відсутність у матеріалах справи відомостей про отримання позивачами письмової вимоги від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, не є підставою для скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року № 490/3505/17.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у державного реєстратора підтвердження про отримання іпотекодавцем письмової вимоги про погашення боргу, та як наслідок здійснення реєстраційних дій, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням вищенаведеного позбавлені юридичного сенсу.

Крім того, боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів проведення оцінки спірного нерухомого майна на момент набуття права власності ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», не заслуговують на увагу та спростовуються наступним чином.

За змістом пункту 5.4.1 договору іпотеки у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець передає у власність іпотекодержателю предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття шляхом проведення оцінки суб`єктом оціночної діяльності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) дійшла висновку, якщо у законі і договорі по різному урегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки, то застосовуються вимоги договору, якщо такі не протирічать закону чи не заборонені законом.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно/

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Зважаючи на наявний в матеріалах справи звіт про незалежну оцінку вартості майна від 24 листопада 2017 року, виконаний на замовлення ТОВ «ФК «Дніпрофінасгруп», атестованим експертом, оцінювачем ФОП ОСОБА_7 , яка провела оцінку, до Державного реєстру оцінювачів та суб`єктів оціночної діяльності, який ведеться Фондом державного майна України, та не спростовність наявності у ФОП ОСОБА_7 свідоцтва НОМЕР_1 від 14 грудня 2016 року про включення інформації про оцінювача до реєстру, колегія суддів вважає, що звіт про незалежну оцінку вартості майна є належним і достатнім доказом вартості іпотечного майна.

Отже, даний звіт визначає вартість іпотечного майна і не спростований позивачами, якими не надано доказів, що вартість предмета іпотеки становить іншу суму, ніж вказану у звіті, чи що вона визначена невірно.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів, незгоди позивачів з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 жовтня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида