Справа № 524/5251/19
Провадження № 2/524/343/20
17.02.2020 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі:
головуючого судді - Предоляк О.С.,
при секретарі судового засідання - Яковлєвої К.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.
В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 05 травня 2017 року надав відповідачу грошові кошти у позику в сумі 340 000 гривень з зазначенням суми у доларовому еквіваленті 13 000 доларів США, строком до 12.05.2017 роки, що підтверджується виданою ОСОБА_2 розпискою. Проте у строк та на умовах встановлених у розписці відповідач грошові кошти не повернув. Просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за договором позики у розмірі 340 000 грн, інфляційні втрати у розмірі 74 449, 02 грн., сума штрафних санкцій 3% річних 22 244, 38 грн., сума процентів від суми позики 121 151, 77 грн. та сплачений судовий збір.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не прибув. Представником позивача подано письмове клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав, викладених у позові.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час, місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).
Відповідно до вимог ч.1, 3 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту, або інших вимог, що звичайно ставляться.
У справі, що розглядається, судом на підставі досліджених доказів, зокрема розписки, яка в оригіналі долучена до матеріалів справи, встановлено, що 05.05. 2017 року між сторонами виникло позикове зобов`язання, відповідно до якого відповідачем взято у борг у позивача 340 000 гривень строком до 12.05.2017 року .
Проте у строк та на умовах встановлених у розписці відповідач грошові кошти не повернув
Наявність у позивача боргового документа, вказує на правомірність позовних вимог позивача та необхідність стягнення із відповідача в судовому порядку наданої позивачем позики у розмірі 340 000 гривень .
Відповідно до частини 2 статті 625ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді застосування індексу інфляції та відсотків річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Відповідальність, передбачена статтею 625 ЦК України, є особливою мірою відповідальності боржника за порушення грошового зобов`язання і може застосовуватися незалежно від застосування кредитором інших видів відповідальності або інших забезпечувальних заходів, зокрема, неустойки.
Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених статтею 625ЦК України, як особливої міри відповідальності, суд, враховуючи роз`яснення Верховного Суду України, викладені в Аналізі практики застосування статті 625ЦК України в цивільному судочинстві, вбачає підстави для стягнення зазначених сум.
Щодо стягнення процентів за договором позики, то в цій частині позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку процентів за користування позикою, сума процентів за період з липня 2018 року по липень 2019 року, яка розраховувалась від суми позики 340 000 грн, становить 121 151,77 грн, яку позивач і просив стягнути на свою користь.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно статтей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зі частини першою статті 1048 ЦК України постає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За умовами договору позики від 05.05.2017 року сторони , яку надано до 12.05.2017 року.
Враховуючи викладене, суд вважає, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Оскільки зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 12.05.2017 року позивач не міг нараховувати такі проценти.
Такий висновок узгоджується з висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким, чином вимога позивача про стягнення з відповідача процентів від суми позики у розмірі 121 151, 77 грн., враховуючи принцип диспозитивності, задоволенню не підлягає.
Доказів сплати зазначеної суми відповідачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, суду не надано.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору 4366, 93 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог(78,28% )
Керуючись ст.ст. 1046, 1048 -1049 ЦК України, ст.ст. 10,12,19,81,141,258-260,280-283 ЦПК України, суд -
ПозовОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.С. Предоляк