КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року місто Київ.

Справа 367/2558/20

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10923/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Кулікової С.В., Олійника В.І.

секретар судового засідання Гордійчук Ж.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області про забезпечення позову від 03 липня 2020 року (у складі судді Саранюк Л.П.,інформація щодо дати складання повного тексту відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року позивач звернулась до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 , (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ), на користь позивача ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) кошти в розмірі 219 628,50 грн ( двісті дев`ятнадцять тисяч шістсот двадцять вісім грн. 50 коп.)

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18 жовтня 2017 р. між громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір №73. Також 18 січня 2019 р. між громадянами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір №73Б/7-89.

19.10.2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою про розірвання попереднього Договору №73Б/7-89 від 18.01.2019р. у зв`язку із невиконанням відповідачем умов попереднього договору та у строк до 19.04.2019 року повернення у повному обсязі внесених коштів у розмірі 47 515,00 гривень ( сорок сім тисяч п`ятсот п`ятнадцять грн. 00 коп), що становить 1 700,00 доларів США( одна тисяча сімсот). Відповідач з даною заявою погодився та зобов`язався повернути внесені кошти у строк не пізніше 19.04.2020р., та засвідчив це особистим підписом.

18 грудня 2019 між позивачем та відповідачем була укладена Додаткова угода про розірвання попереднього договору №73Б/7-89 від 18 січня 2019 року. Відповідно п.2 додаткової угоди «Продавець зобов`язується повернути Покупцю кошти в сумі 47 515 (сорок сім тисяч п`ятсот п`ятнадцять) гривень протягом 2(двох) місяців з моменту укладання додаткової угоди», тобто до 18 лютого 2020 року.

Однак, після підписання додаткової угоди до попереднього договору №73Б/7-89, жодних коштів відповідачем повернуто не було. Таким чином борг Відповідача за договором та додатковою угодою складає 47 515 грн. Загальний борг відповідача перед позивачем складає: За попереднім договором №73 від 16.10.2017 та додатковою угодою від 18.12.2019 року 6288,40x27,37= 172113,50 грн.; за попереднім договором № 73Б/7-89 від 18.01.2019 року та додатковою угодою від 18.12.2019 року 47 515,00 грн. Загальна сума боргу 219 628, 50 грн.

У липні 2020 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до суду подано заяву про забезпечення позову. За змістом поданої заяви просила суд в якості забезпечення позову заборонити відповідачу ОСОБА_1 здійснювати певні дії, а саме: відчужувати нерухоме майно, яке належить відповідачу.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 03 липня 2020 року заяву задоволено частково, забезпечено позов шляхом заборони відповідачу ОСОБА_1 здійснювати певні дії, а саме: відчужувати належне йому нерухоме майно в межах розміру ціни позову 219 628,50 грн.

В іншій частині задоволення заяви - відмовлено.

Не погоджуючись з такою ухвалою, ОСОБА_1 згідно відмітки суду 20.07. 2020 року звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не наведено обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову, не зазначено обставини, які свідчать про реальну загрозу утруднення або неможливість виконання рішення по суті позовних вимог та докази, якими такі обставини підтверджуються. Судом допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення заяви про забезпечення позову.

Посилається на п. 4 Постанови Пленуму № 9, де роз`яснено про обов`язок суду пересвідчитися, зокрема, в тому, що заявник звертаючись до суду із забезпеченням позову суд повинен пересвідчитись в тому, що між сторонами дійсно виник спір.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 липня 2020 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано строк учасникам справи для подачі ними відзиву на апеляційну скаргу.

На адресу апеляційного суду 11 серпня 2020 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, який обґрунтовано тим, що з доводами апеляційної скарги не погоджується, адже вони не відповідають вимогам діючого законодавства України, та дійсним обставинам справи. Просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 не з`явився, про розгляд справи повідомлений, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням.

Позивач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення скарги.

Заслухавши доповідь судді Желепи А.В., пояснення позивача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд встановив, що оскільки між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про стягнення грошових коштів, наявні підстави для забезпечення позову, шляхом заборони відповідачу відчужувати майно, вартістю в межах ціни позову,- 219 628,50 грн.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновок суду про необхідність вжиття заходів забезпечення відповідає цим обставинам та вимогам закону.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи, може вжити, передбачені ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно, що належить або підлягає передачі відповідачеві і знаходиться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

За ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви предметом позову є повернення грошових коштів, ОСОБА_1 у розмірі 219 628, 50 грн.

З огляду на суму, яку просить стягнути позивач, та не бажання відповідача повертати гроші на протязі тривалого часу чи вирішити спір мирним шляхом в інший спосіб, суд обґрунтовано припустив, що відчуження майна відповідачем призведе до утруднення виконання можливого рішення.

Вжиті судом заходи забезпечення є співмірними з заявленими позовними вимогами, оскільки відповідачу заборонено відчужувати майно лише в межах вартості, що дорівнює ціні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржувана ухвала незаконна та неповно з`ясовано судом обставини справи, не відповідають дійсності.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення та ефективний захист її прав.

Посилання в апеляційній скарзі на не врахування постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" є безпідставними, оскільки суд врахував, вимоги Закону, що регулюють питання забезпечення позову.

З сукупного аналізу ст.ст. 149-150 ЦПК України вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційним судом встановлено, що ухвалу постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 03 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді