Провадження №2/447/208/20
Справа №447/2789/19
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

19.02.2020 року Миколаївський районний суд Львівської області

в складі головуючого судді Бачуна О.І.

при секретарі Тремба І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві у порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и в :

28.11.2019 року ОСОБА_1 звернулась із позовом до ОСОБА_2 в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог послалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 18.11.1975 року, який розірвано рішенням Миколаївського суду Львівської області від 04.07.1995 року.

10.08.1995 позивачка за власні кошти на підставі договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Позивачка просить також встановити факт окремого проживання з відповідачем з 1990р. по 05.03.1996р. Вказану квартиру позивачка вважає особистою приватною власністю, тому просить позовні вимоги задоволити.

У судове засідання позивач та її представник ОСОБА_6 не з`явилися, однак надіслали на адресу суду заяви в яких позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 підтримали повністю, просили їх задоволити, та проводити розгляд справи у їх відсутності.

У судове засідання відповідач не з`явився, однак надіслав на адресу суду заяву в якій проти задоволення позовних вимог не заперечив та просив проводити розгляд справи у його відсутності.

Суд, з`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 18.11.1975.

Сторони перебували у шлюбі з 18.11.1975 року. Шлюб розірвано рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 04.07.1995.

Як вбачається із рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 04.07.1995р. сторони фактично припинили шлюбі відносини з 1990р. та проживали окремо.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, про що зроблено запис в Книзі реєстрації актів розірвання шлюбу №14 від 05.03.1996. Прізвище після розірвання шлюбу прізвище громадянки ОСОБА_1 .

Перебуваючи у шлюбі позивачка придбала квартиру АДРЕСА_1 , шляхом укладення договору купівлі продажу 10.08.1995 з ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В пункті 23постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву в якій проти задоволення позовних вимог не заперечив.

Крім цього, рішенням Миколаївського районного суд Львівської області від 04.07.1995 встановлено, що сторони по справі фактично проживають окремо з 1990р.

Відповідно до ст. 119 СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. Згідно із вказаною правовою нормою за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Відповідно до ст. 120 СК України, встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Як роз`яснює п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей119,120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядкуст.119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

Аналізуючи зміст ст. 119 СК України, суд вважає, що для встановлення подружжю окремого проживання необхідна наявність двох умов: неможливість або небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно і припинення сімейних відносин між подружжям.

За таких обставин, оскільки підставою для встановлення окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно; обидва подружжя (сторони) проживають за різними адресами і сімейні відносини між подружжям припинені, підстав для відмови в задоволенні позову в судовому засіданні не встановлено, а тому вимоги про встановлення режиму окремого проживання подружжя підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд роз`яснює сторонам, що відповідно до ч. 2ст. 119 СК України режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Сімейний кодекс України не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням суду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1 ст.82 ЦПК України).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень частин 1, 4 ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 придбані позивачем ОСОБА_1 на її особисті кошти - на підставі договору купівлі продажу квартири від 10.08.1995 .

Виходячи з наведеного, а також враховуючи позицію відповідача ОСОБА_2 у справі, відповідно поданої до суду заяви про визнання позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за останньою особистою приватною власністю вищезазначеного майна, суд вбачає визначені законом підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

Керуючись ст..ст. 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задоволити.

Встановити факт окремого проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 з 19990року по 05.03.1996р. у зв`язку із фактичним припиненням шлюбних відносин.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду через Миколаївський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 19.02.2020 року.

Суддя Бачун О. І.