ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року м. Чернівці

справа № 725/3475/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретар Тодоряк Г.Д..

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 квітня 2018 року, (головуючий у 1-й інстанції Войтун О.Б.),-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до ордеру на житлове приміщення НОМЕР_1 від 16 квітня 1991 року йому на праві приватної власності належить однокімнатна квартира житловою площею 11,7 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

У зв`язку з його еміграцією до Ізраїлю і тим, що йому 91 рік, він не мав можливості приїжджати в Україну і доглядати за даною квартирою. Вона прийшла в непридатний для проживання стан, а тому у березні 2016 року він здав дану квартиру в оренду громадянину ОСОБА_5 із зобов`язанням останнього здійснити в квартирі ремонт.

В грудні 2016 року орендар повідомив його, що до квартири прийшли незнайомі люди та повідомили про те, що вони купили дану квартиру та бажають в ній проживати, а також те, що позивач 26 листопада 2016 року продав квартиру відповідачу ОСОБА_2 , який через 6 днів перепродав квартиру ОСОБА_3 , який в свою чергу в цей день зробив зворотню довіреність на ОСОБА_2 на право продажу від його імені даної квартири.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/755/20

Однак, будь-яких договорів купівлі-продажу квартири позивач не підписував, довіреностей на відчуження спірної квартири не надавав, оскільки наміру продавати квартиру він не мав, так як у нього є рідний син, який є його спадкоємцем.

У зв`язку із наведеним просив визнати недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири, загальною площею 28,1 кв.м., житловою площею, 11,7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , від 26 листопада 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В., що зареєстрований в реєстрі за №5737.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 квітня

2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу однокімнатної квартири, загальною площею 28,1 кв. м, житловою площею 11,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , від 26 листопада 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В., зареєстрованим у реєстрі за №5737.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи мотивує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що він відповідно до вимог статей 202-210 ЦК України, законно купив у позивача спірну квартиру.

Крім того, стверджує, що суд безпідставно стверджує в рішенні про відсутність волевиявлення позивача на продаж квартири, оскільки жодної можливості дізнатися його думку в судовому засідання не було, так як в судовому засіданні був відсутній, відеоконференція проведена не була, письмові докази подавалися представником позивача, а не ним особисто, а тому походження цих доказів викликають сумніви.

Зазначає, що в копії декларації, де ОСОБА_6 підтверджує право володіння спірною квартирою та вказує на відсутність з його боку довіреності на ім`я ОСОБА_4 на продаж квартири вписані дані з трьох документів, що підтверджують особу ОСОБА_1 , два з яких з простроченим терміном дії, третій документ надано на івриті без перекладу на українську мову. У матеріалах справи є дані з трьох документів, які нібито засвідчують особу позивача, та які з них дійсно являються офіційно діючими документами, виданими державами України та Ізраїль невідомо.

Копії документів надані представником позивача з порушенням вимог статті 84,95 ЦПК України, інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном - наказ Міністерства закордонних справ України від 04.06.2002 року.

Просив скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 квітня 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 03 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 квітня 2018 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 липня 2020 року постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 03 липня 2018 року, скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 21 серпня 2020 року справу призначено до розгляду.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, враховуючи постанову Верховного Суду від 29 липня 2020 року колегія вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що доведеності позовних вимог, оскільки позивачем доведено належними доказами, що спірний договір купівлі-продажу квартири був укладений всупереч його волі та з порушенням вимог ч.3 ст.203 та ч.2 ст.207 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі ордера на житлове приміщення № 0161 від 16 квітня 1991 року ОСОБА_1 належала однокімнатна квартира, загальною площею 28,1 кв. м, житловою площею, 11,7 кв. м., яка розташована в АДРЕСА_1 .

01 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 був укладений договір оренди вказаної квартири (а. с. 25).

26 листопада 2016 року був укладений договір купівлі-продажу квартири загальною площею 28,1 кв. м, житловою площею, 11,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого

ОСОБА_4 , яка діяла від імені ОСОБА_1 , продала зазначену квартиру ОСОБА_2 . Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н. В., зареєстрований у реєстрі за № 5737 (а. с. 103).

На підтвердження повноважень на відчуження майна ОСОБА_4 , яка виступала від імені ОСОБА_1 за цим договором, надала довіреність

від 23 липня 2015 року, посвідчену нотаріусом м. Тель-

Авів Ярхо Олександром , з перекладом та нотаріальним посвідчення і засвідченням написаного печаткою «Апостиль» (а. с. 127-140).

У довіреності, наданій ОСОБА_4 перелічені повноваження, які надані повіреній особі, зокрема, укладення всіх дозволених законом угод цивільно-правового порядку, в тому числі купівлі-продажу, а також отримувати гроші у випадку продажу майна (а. с. 127-131). Довіреність дійсна до 23 липня 2018 року та містить посвідчувальні написи легалізації.

02 грудня 2016 року ОСОБА_2 продав ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 02.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О.(а.с.9-10 т.1).

Відповідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника. Визначаючи вид вимоги, особа може зіткнутися з проблемою, коли одні й ті ж самі протиправні дії породжують виникнення різних цивільно-правових вимог до одного й того ж суб`єкта. Задоволення хоча б однієї з них позбавляє можливості пред`явлення іншої.

Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди з відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.

Очевидно, що якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив потім відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.

У окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їх участю як відчужувачів спірної речі).

Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

У справі, рішення якої є предметом перегляду, відбувається поєднання різних способів захисту прав: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсною угоди, укладеної з порушенням вимог закону, тоді як у цих цілях йому надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.

Цивільним кодексом України передбачено як одним із способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

При цьому реституція застосовується саме у спорах про визнання правочинів недійсними або нікчемними і полягає у поновленні порушених майнових прав, приведення їх до стану, що існував на момент вчинення дії, якою порушене право особи, тобто повернення або відновлення матеріальних цінностей у натурі - тих же самих, або подібних, або речей такої самої вартості. Якщо їх неможливо повернути у натурі, то відшкодовується їх вартість у грошах.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.

Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Отже, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не вірно визначився з характером спірних правовідносин, не з`ясував всіх обставин справи та дійшов неправильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, оскільки позивач має право витребувати це майно від добросовісного набувача ОСОБА_3 на підставі статті 388 ЦК України, і такий спосіб може призвести до захисту порушених прав позивача.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Крім того Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Таким чином, указані вище норми матеріального права залишилися поза увагою й відповідною правовою оцінкою суду, який неправильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для скасування рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 квітня 2018 року, із відмовою у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 слід стягнути судовий збір за подачу ним апеляційної скарги в сумі 960 гривень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними. Залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00№23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18 квітня 2018 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 960(дев`ятсот шістдесят) гривень витрат, пов`язаних з подачею апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 05 жовтня 2020 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: М.І. Кулянда

О.О. Одинак