КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6200/2020
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Козленко Г.О. в м. Київ 15 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Органу приватизації державного житлового фонду - Управління житлово-комунального господарства Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації", ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання приватизації недійсною,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом про визнання приватизації недійсною.

Позов мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації Залізничної районної Ради народних депутатів 29 березня 1996 року на підставі розпорядження від 29 березня 1996 року № 12838, зареєстрованого Бюро технічної інвентаризації м. Києва від 11 квітня 1996 року за № 8714, зареєстровано право власності у рівних частках на житло - квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , на 4 членів сім`ї - батька ОСОБА_3 , мати ОСОБА_4 , сина ОСОБА_1 , сина ОСОБА_2 .

Приватизація квартири здійснювалась на підставі заяви ОСОБА_3 , який був основним квартиронаймачем, при цьому вказана квартира була приватизована на всіх членів сім`ї основного квартиронаймача, незалежно від їх віку. Станом на день здійснення приватизації позивачі були неповнолітніми, у зв`язку з чим не мали повної цивільної дієздатності. Внаслідок цього включення позивачів у число співвласників відбулося поза їх бажанням та волею.

На даний час позивачі проходять військову службу у Збройних Силах України та через використання ними у 1996 році права та приватизацію не можуть реалізувати своє право на зарахування на постійний квартирний облік, отримання в постійне користування житлового приміщення для власної сім`ї за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України та подальшої її приватизації. Таким чином, включення неповнолітніх позивачів без їх згоди та поза їх бажанням до співвласників вищезазначеної приватизованої квартири призвело до фактичного використання ними права на приватизацію без відповідного волевиявлення та позбавило позивачів права на приватизацію державного житла для потреб своїх сімей. Оскільки розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності на житло є актами індивідуальної дії та порушують права та інтереси позивачів, вони повинні бути скасовані судом в порядку цивільного судочинства.

На підставі вищевикладеного просили відновити право ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на безоплатну приватизацію житла відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" шляхом скасування права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 (на ј частку) та ОСОБА_2 (на ј частку); виключення з числа власників квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; скасування права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 (на Ѕ частку), яка виникла в результаті дарування часток від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_3 ј частку права власності на житлову квартиру АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_4 ј частку права власності на житлову квартиру АДРЕСА_2 ; зобов`язати державного реєстратора нерухомого майна м. Києва зареєструвати право власності на вищевказаний об`єкт нерухомого майна на ім`я ОСОБА_3 (на ј частку) і ОСОБА_4 (на ј частку), а також скасувати право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 (на Ѕ частку), яка виникла в результаті дарування часток від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 частково задоволено, відновлено право ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на безоплатну приватизацію житла відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" шляхом скасування права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_1 (на ј частку) та ОСОБА_2 (на ј частку), виключення з числа власників квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що при застосуванні ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року судом не було вказано, якій саме нормі закону та якого закону не відповідає вчинення дій по здійсненню приватизації квартири АДРЕСА_2 в 1996 році.

Згідно із законодавством України, яке діяло на момент приватизації квартири, письмова згода від неповнолітніх на той час дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на приватизацію квартири не була передбачена чинним законодавством, тому за згодою батьків їх було включено до числа учасників приватизації і їм належить по ј частині квартири разом з батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Прямим та грубим порушенням прав неповнолітніх дітей було б невключення їх до числа осіб, що беруть участь у приватизації, та позбавило б їх власності, набутої шляхом приватизації частини займаної квартири.

Вказував, що позивачами пропущено строк звернення з вимогами про скасування права власності на квартиру за ОСОБА_4 , яка виникла в результаті дарування часток від позивачів, оскільки згідно з ст. 728 ЦК України позовна давність на скасування таких правочинів - 1 рік.

Також не погоджувався із висновками суду, що приватизація в 1996 році позбавила позивачів права доприватизувати в майбутньому інше житло або ставати на квартирний облік за місцем роботи з власною сім`єю за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України, оскільки у позивачів є залишок житлового чеку в розмірі 4,25 кв.м. загальної площі або 0,76 грн. в перерахунку на житлові чеки кожного з учасників приватизації, і ці кошти зберігаються на приватизаційному депозитному рахунку кожного з них, відкритому при приватизації даної квартири.

Зазначив, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині відновлення права ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на безоплатну приватизацію житла, тобто фактично скасувавши приватизацію на ј частку квартири кожного з позивачів, які належали їм на праві спільної часткової власності, набутої шляхом участі у приватизації квартири в 1996 році, суд фактично зробив ці частки знову неприватизованими (державною власністю), не зазначивши при цьому в рішенні про передачу цієї квартири назад до державної власності, що в свою чергу не відповідає вимогам законодавства про приватизацію, оскільки передача ізольованої квартири з державної власності в приватну спільну часткову власність здійснювалася шляхом приватизації всієї ізольованої квартири разом з допоміжними приміщеннями, а не якоїсь з її частин у власність окремих наймачів житла. В зв`язку з цим за рішенням суду скасовувати можна приватизацію лише всієї квартири, а не її частини.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, оскільки суд, задовольняючи позовні вимоги, застосував як норми матеріального права прямої дії, так і норми, що регулюють процесуальний порядок розгляду справи. Висновки суду відповідають вимогам чинного законодавства, фактичним обставинам справи, а тому відсутні підстави для його скасування. Посилання відповідача у апеляційній скарзі на той факт, що суд, застосувавши ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР, не вказав, якій саме нормі Закону не відповідає вчинення дій по здійсненню приватизації, є некоректним, оскільки судом застосовано до спірних правовідносин Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що 20 березня 1996 року ОСОБА_3 звернувся до керівника органу приватизації як наймач квартири із заявою, в якій просив оформити передачу в приватну власність квартири, яку він займає разом з членами сім`ї на умовах найму. Заява підписана повнолітніми членами сім`ї ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і до неї додано довідку про склад сім`ї та займані приміщення, зокрема в довідці зазначено, що у квартирі за адресою АДРЕСА_1 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , їх діти ОСОБА_1 1985 року народження та ОСОБА_2 1980 року народження (а. с. 79 - 80).

На а. с. 78 знаходиться копія розрахунків площі квартири (будинку), що безоплатно приватизується, за адресою АДРЕСА_1 , згідно яких розмір загальної площі, що підлягає безоплатній передачі згідно закону, становить 94 кв.м. при загальній площі квартири 77 кв.м.; сума житлових чеків, яка підлягає видачі мешканцям - 298000 крб.

Розпорядженням органу приватизації № 12838 від 29 березня 1996 року наказано оформити на підставі заяви ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на житло - квартиру за адресою АДРЕСА_1 і посвідчення на одержання належних мешканцям квартири житлових чеків на суму 298000 крб. (а. с. 82).

29 березня 1996 року відділом приватизації Залізничної районної ради народних депутатів видане свідоцтво про право власності на житло - АДРЕСА_1 , згідно якого квартира належить на праві власності ОСОБА_3 та членам його сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 в рівних частках. Свідоцтво видано згідно з розпорядженням (наказом) від 29 березня 1996 року № 12838 (а. с. 10).

На а. с. 18, 26 знаходяться копії посвідчення офіцера НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , згідно якого ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають на військовій службі в Збройних Силах України.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про відновлення права на безоплатну приватизацію шляхом скасування права власності на квартиру за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та виключення їх з числа власників квартири, суд першої інстанції виходив із того, що згідно ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей, є недійсною, а тому права позивачів на безоплатну приватизацію житла підлягають поновленню.

Апеляційний суд не може погодитись із даними висновками, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до ч. 11 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом або арбітражним судом відповідно до їх компетенції.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посилалися на те, що на момент приватизації житла в 1996 році були неповнолітніми особами та згоди на приватизацію не давали, і вважали, що через це їхні особисті житлові права будуть обмежені під час реалізації можливості отримання житла за рахунок житлового фонду Міністерства оборони України у населеному пункті за місцем служби.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції фактично погодився із доводами позивачів, що неможливість надання ними в зв`язку з віком згоди чи незгоди на участь в приватизації порушила їхні майнові права.

При цьому судом першої інстанції залишено поза увагою, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суд безпідставно усунувся від встановлення обставин, чи було дотримано органом приватизації в 1996 році порядку передачі квартири у власність ОСОБА_3 та членам його сім`ї, та в чому саме полягає порушення прав позивачів.

Керуючись ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР 1963 року при задоволенні позову, суд виходив із визначення недійсності угоди, зокрема недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Однак при цьому суд першої інстанції не визначився з тим, яким сами вимогам закону не відповідає угода, і яка саме, враховуючи, що розпорядження приватизаційного органу є не угодою, а правовим актом, і положення ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР на нього не розповсюджуються.

Крім того, скасовуючи право власності на квартиру за позивачами на ј частку за кожним, суд першої інстанції не врахував, що позовних вимог про визнання незаконним розпорядження відділу приватизації Залізничної районної ради народних депутатів від 29 березня 1996 року № 12838 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не заявляли, а тому скасування їх права власності на квартиру не є ефективним способом захисту, оскільки саме по собі не відновить право позивачів на безоплатну приватизацію житла.

Поза увагою суду першої інстанції залишилась і та обставина, що виходячи із змісту позовних вимог, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в 2016 році розпорядилися своїми частками в праві власності на користь матері ОСОБА_4 , а отже їх право власності на квартиру вже є припиненим шляхом відчуження і повторно припиненим на підставі рішення суду бути не може.

Задовольняючи позовну вимогу про виключення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 із числа власників житла, суд першої інстанції не врахував, що такого способу захисту прав чинним законодавством не передбачено взагалі, і не зазначив, яка норма права була застосована судом при задоволенні цієї вимоги.

З огляду на вищевикладене, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального права, не може залишатись в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позов по суті, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Відповідно до п. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Згідно з ст. 11 ЦК УРСР 1963 року повна цивільна дієздатність виникає з досягненням повноліття, тобто вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до п. 4, 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Відповідно до ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

Відповідно до ст. 17 ЦК УРСР 1963 року місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п`ятнадцяти років, або громадян, які перебувають під опікою, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_3 20 березня 1996 року подано до відділу приватизації Залізничної районної ради народних депутатів заяву про передачу в приватну власність квартири, яку він займає із членами сім`ї на умовах найму, і до заяви прикладено довідку про склад сім`ї заявника, до якої входили неповнолітні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , орган приватизації, задовольняючи своїм розпорядженням від 29 березня 1996 року зазначену заяву, на підставі чого було видане свідоцтво про право спільної часткової власності на житло - квартиру АДРЕСА_3 , в тому числі у власність неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачені законами України.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Отже, невключення неповнолітніх позивачів до складу членів сім`ї, які мають право на приватизацію, позбавило б їх власності, набутої іншими членами сім`ї шляхом приватизації займаної квартири, та порушило їх права, передбачені ст. 12 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України.

Положення Закону України "Про приватизацію державного майна" в частині отримання згоди на участь в приватизації лише від повнолітніх членів сім`ї неконституційними не визнавалися, а тому доводи позову та відзиву на апеляційну скаргу про потенційне порушення житлових прав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах закону.

Апеляційний суд враховує, що позивачами не надано доказів звернення до відповідного квартирно-експлуатаційного управління із заявами про зарахування на постійний квартирний облік та відмови управління в задоволенні цих заяв.

Оцінюючи зазначені доводи, апеляційний суд приймає до уваги, що позивачі вже розпорядилися своїми правами в спільній частковій власності на приватизоване житло, відчуживши їх на користь матері ОСОБА_4 , а отже реалізували своє право власності.

Також апеляційний суд враховує, що після приватизації квартири за позивачами збереглося право на приватизацію іншого житла в межах приватизаційного чеку.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» якщо загальна площа квартири менше площі, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймачу та членам його сім`ї видаються житлові чеки, сума яких визначається виходячи з розміру недостатньої площі та відновної вартості одного квадратного метра.

Відповідно до ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

Офіційне тлумачення даної статті викладене в рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 року, згідно якого в аспекті конституційного звернення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: - громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; - у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; - у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; - весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною.

З урахуванням даного рішення апеляційний суд приходить до висновку, що одноразовість приватизації житла законодавець обумовив номінальною вартістю житлового чека, а не кількістю квартир (будинків), площа яких відповідає цій вартості і встановленим санітарним нормам.

Не є правильним також спосіб захисту прав, обраний позивачами, а саме вимоги про припинення права власності, перерозподіл часток та визнання права власності у інших частках, що не є компетенцією суду, оскільки суд, задовольняючи вимоги в такому вигляді, перебирав би на себе функції органу приватизації.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що позов під час розгляду не знайшов свого підтвердження, є необґрунтованим, а позовні вимоги заявлені у спосіб, що не передбачений законом, а тому задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, і оскільки позивачі звільнені від сплати судового збору як учасники бойових дій на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації розмірі 3457,8 грн. підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в позові до Органу приватизації державного житлового фонду - Управління житлово-комунального господарства Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації", ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання приватизації недійсною.

Судов витрати Управління житлово-комунального господарства та будівництва Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації (м. Київ проспект Повітрофлотський 41 ) в розмірі 3457,8 грн. компенсувати за рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.