ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«06 » жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 643/1674/17-ц

провадження № 22ц/818/4740/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідачі Акціонерне товариство «Мегабанк», представниця відповідача Виговська А. В., Некрасов О.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Мегабанк» на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2020 року в складі судді Харченка А.М.

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Акціонерного товариства «Мегабанк», ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в якому просили визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , укладений між Акціонерним товариством «Мегабанк» та ОСОБА_3 23 червня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю., що зареєстрований в реєстрі за номером № 473.

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, яка мотивована тим, що укладення банком від імені позивачів оспорюваного договору купівлі-продажу суперечить цілям та меті позивачів, у яких не було навіть наміру продавати свою нерухомість, у якій вони проживають.

Зазначив, що позивачі не надавали право банку розпоряджатися грошима від продажу нерухомого майна, однак банк всупереч інтересів своїх довірителів розпорядився отриманими грошима від покупця на свою користь та направив отримані кошти за продану квартиру в розмірі 450 000,00 грн на погашення заборгованості за кредитним договором, чим перебільшив повноваження, що йому були надані довірителями.

Вважав, що існують реальні ризики незаконного відчуження відповідної квартири до вирішення справи по суті, оскільки в мережі інтернет наявні рекламні оголошення про продаж спірної квартири та на телефон стали поступати дзвінки від невідомих осіб щодо продажу квартири.

Просив накласти арешт на нерухоме майно ОСОБА_3 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та заборонити будь-яке відчуження відповідного майна, виселення з нього ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , заборонити вселення будь-яких інших осіб та відключення від комунальних послуг (опалення, електроенергія, вода, каналізація).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2020 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено частково, заборонено відчуження, передачу в заставу квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 , в іншій частині в задоволенні заяви - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду Акціонерне товариство «Мегабанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в оскаржуваній ухвалі не наведено обґрунтування існування реальної загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову, визначаючи співмірність застосованого виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам; не вказано, яким чином суд пересвідчився, що між сторонами дійсно існує спір, не надано оцінки доводам заявника щодо забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості та адекватності таких вимог; що заявник не просив забезпечувати позов шляхом заборони передавати в заставу спірне майно, у зв`язку з чим суд вийшов за межі заявлених вимог; що у ОСОБА_3 була можливість реалізувати спірну квартиру, але він цього не зробив, що свідчить про відсутність обґрунтованого припущення про те, що невжиття заходів забезпечення може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

21 вересня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вважав ухвалу суду законною, а апеляційну скаргу - необґрунтованою. При цьому зазначив, що не відчуження квартири в минулому, не гарантує того, що ОСОБА_3 не виявить наміру та бажання реалізувати квартиру до ухвалення рішення у справі.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали оскарження ухвали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Мегабанк» необхідно задовольнити, ухвалу суду скасувати.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Матеріали оскарження ухвали свідчать про те, що в провадженні суду першої інстанції перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Мегабанк», ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в якому позивачі просили визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , укладений між Акціонерним товариством «Мегабанк» та ОСОБА_3 23 червня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю., що зареєстрований в реєстрі за номером № 473.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2017 року відкрито провадження у справі.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2019 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду, в задоволенні позову позивачам відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 травня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 26 лютого 2020 року відкрито провадження у справі.

В обґрунтування свого позову позивачі зазначили, що 18 листопада 2016 року з листа-вимоги ОСОБА_1 про добровільне звільнення житлового приміщення стало відомо, що 23 червня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Мегабанк» та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме належної їм на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 повідомив листом ОСОБА_1 про вказані вище обставини та те, що він набув право власності на зазначену вище квартиру, в якому також просив їх звільнити спірну квартиру і не чинити йому перешкод у користуванні власністю. Крім того, ОСОБА_3 звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю та їх виселення.

Позивачі вказали, що на підставі іпотечного договору від 27 вересня 2012 року № 42/2012-МК-UАН-3 вони передали Публічному акціонерному товариству «Мегабанк» в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , яка належала їм на праві власності, що підтверджувалось свідоцтвом про право власності на житло від 14 травня 2001 року. Право власності позивачів набуто на вказану квартиру не за рахунок кредиту, а у порядку приватизації державного житлового фонду.

Вказана квартира була передана в іпотеку на забезпечення виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «МеталгрупХарків» зобов`язань за кредитним договором від 27 вересня 2012 року № 42/2012-МК-UАН, укладеним з Публічним акціонерним товариством «Мегабанк» на суму 2 700 000,00 грн.

27 вересня 2012 року вони за проханням керівництва Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» видали нотаріально посвідчену довіреність на ім`я працівника банку на право розпорядження належною їм квартирою. Зазначена довіреність була видана ними без наміру продажу спірної квартири.

ОСОБА_1 , у тому числі, на час вчинення вказаних правочинів, є керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «МеталгрупХарків», яке є боржником за кредитним договором.

Проте, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна, спірної квартири, сторонами цього правочину не були враховані положення ЦК України, а саме те, що дії повіреного не можуть бути направлені на шкоду довірителів.

Відчуживши спірну квартиру, Публічне акціонерне товариство «Мегабанк» діяв не в їх інтересах, а у своїх власних інтересах з метою погашення заборгованості за кредитом Товариства з обмеженою відповідальністю «МеталгрупХарків» за рахунок майнових поручителів, грошових коштів, отриманих від продажу предмету іпотеки. Вказаними діями банк також порушив права ОСОБА_2 , як співвласника квартири. На теперішній час відсутнє будь-яке судове рішення, що набрало законної сили про звернення стягнення на спірну квартиру.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_3 може відчужити вказане майно на користь інших осіб. Тому, невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим в майбутньому виконання рішення суду. Однак, належних доказів щодо цього не надав.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1, 2 та 10 частини 1 статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За змістом частини 3 статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпечення позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону, як підприємець.

Відповідно до пункту 6 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановлення судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому, при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просив заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі, для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Таким чином, підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому, згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач, а заборону відчуження накладено на майно, яке належить особі, яка не є учасником справи.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову шляхом заборони відчуження, передачі в заставу нерухомого майна, яке належить ОСОБА_3 , суд першої інстанції не звернув увагу на співмірність виду забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами та відсутність обгрунтованого припущення того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду. Спір має немайновий характер. Вимог щодо визнання права власності на нерухоме майно або витребування майна, яке, на думку позивачів, відчужено за правочином всупереч вимогам чинного законодавства або інших вимог, пов`язаних з порушенням їх права власності, позивачі не заявляли. Доказів того, що відповідач, набувши право власності за цим договором, має намір його відчужити, позивачі не надали і до суду апеляційної інстанції таких доказів не надходило.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржувану ухвалу постановлено з порушенням норм процесуального права, що є підставою для її скасування та ухвалення нового судового рішення щодо відмови заявнику в задоволенні заяви про забезпечення позову. При цьому судова колегія зазначає, що у разі надання доказів та наявності вимог майнового характеру позивачі не позбавлені права звернутися з такою заявою.

Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Мегабанк» задовольнити.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 17 липня 2020 року скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А. В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2020 року.