Дата документу 09.10.2020 Справа № 554/8327/20
Провадження № 2/554/2331/2020
У Х В А Л А

іменем України

09 жовтня 2020 року м.Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави у складі головуючого судді Андрієнко Г.В., за участю секретаря судового засідання Карабаш О.В., розглянувши заяву адвоката Ольшанської Оксани Борисівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

10 вересня 2020 року до суду надійшла позовна заява адвоката Ольшанської О.Б., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Клімова О.В., у якій просить: визнати недійсним договір дарування HOP20 №1315 від 15 липня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Клімовою О.В.; скасувати державну реєстрацію права власності (індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 53123880 від 15 липня 2020 року) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , проведену державним реєстратором приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Клімовою О.В.

Одночасно з заявою представником адвокатом подано заяву про забезпечення позову, у якій просить накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

У заяві посилається на ті обставини, що між сторонами наявний спір стосовно спадкового майна, яке складається з квартири АДРЕСА_2 , та у провадженні суду перебуває справа за позовною заявою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, в рамках якої було накладено арешт на спірне майно. Ухвалою суду від 08 квітня 2020 року вказану позовну заяву залишено без розгляду; скасовано заходи забезпечення позову та визнано зловживанням процесуальними правами дії представника позивача. Однак Полтавський апеляційний суд скасував ухвалу суду першої інстанції та повернув матеріали для продовження розгляду. Заявник зазначає, що ОСОБА_2 з метою уникнення судової тяганини та уникнення виконання можливого рішення суду подарувала квартиру гр. ОСОБА_3 за договором дарування від 15 липня 2020 року., який на його думку, укладено з порушенням норм чинного законодавства України, оскільки об`єктом відчуження за цим договором було забезпечено позов ОСОБА_1 , розгляд якого наразі триває (справа призначена на 19 жовтня 2020 року), а законних підстав для скасування арешту у суду не було, що встановлено судом апеляційної інстанції.

Заява мотивована тим, що відповідач ОСОБА_2 навмисно здійснила відчуження майна шляхом його дарування третій особі з метою утруднення виконання можливого позитивного рішення суду у згаданій справі про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, і в подальшому може мати місце продаж спірного майна, оскільки відповідачі знають, що позивач налаштований вирішувати спір у судовому порядку. Заявник зазначає призведе до порушення прав позивача і утруднення рішення суду в разі задоволення позовних вимог, оскільки право власності від відповідача перейде до інших осіб, у зв`язку з чим позивач вимушений буде звертатися до суду та витребувати майно із незаконного володіння. На підставі викладеного, просить вжити заходи забезпечення позову і задовольнити подану заяву.

09 жовтня 2020 року ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави, після отримання відомостей про зареєстроване місце проживання фізичних осіб відповідачів відповідно до вимог ч.6 ст.187 ЦПК України, відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Суд, вивчивши подану заяву, наведені в ній обставини та обґрунтування, вважає, що у задоволенні заяви необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 статті 150).

Відповідно до п.п. 4, 5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

При розгляді даної заяви про забезпечення позову суд враховує практику Європейського суду з прав людини.

Так, згідно з п.43 рішення по справі «Шмалько проти України» право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605цс16 від 25 травня 2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення апеляційного суду м.Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом із тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Судом установлено і це вбачається з наявних матеріалів, що постановою Полтавського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 24 жовтня 2016 року по справі №554/3192/16-ц в частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 на момент смерті ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 та встановлення факту прийняття ОСОБА_1 спадщини за законом на 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 скасовано; постановлено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи: приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Сидоренко В.І., про встановлення факту проживання з спадкоємцем, встановлення факту прийняття спадщини за законом, скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування відмовлено повністю; вирішено питання щодо судових витрат по справі.

Разом із тим, ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 08 квітня 2020 року, яка скасована постановою Полтавського апеляційного суду від 23 липня 2020 року, скасовано арешт на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно свідоцтва про право на спадщину від 13.02.2015 року належить ОСОБА_5 , накладений ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 05.03.2020 року у справі №554/1181/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Сидоренко Віра Іванівна про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Суд не вбачає обґрунтованих підстав для вжиття заходів забезпечення позову з огляду на таке.

Як видно із заяви та доданих до неї документів, зокрема, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру речових прав власності на нерухоме майно №217206043 від 21 липня 2020 року, об`єкт нерухомого майна квартира загальною площею 55,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, серія та номер: HOP20 р.№1315, виданого 15.07.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Клімовою О.В.

Заявник у поданій до суду заяві просить забезпечити позов шляхом накладення арешту на згаданий об`єкт нерухомості.

Однак заявником не доведено та не надано належних і допустимих доказів, що існує реальна загроза, що у разі невжиття заходів забезпечення позову за запропонованим способом може істотно ускладнити чи унеможливити виконання можливого рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів.

Заява не містить належного обґрунтування необхідності застосування визначеного у ній заходу забезпечення позову, натомість, у заяві зазначено лише про наявність спору щодо нерухомого майна та викладені обставини оскарження судових рішень в інших справах, з якими сторона позивача не погоджувалась, вважаючи свої права порушеними. Проте доводи заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову та наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог у цій справі не обґрунтовані, як того вимагає норма статті 149 ЦПК України.

Унаслідок цього суд позбавлений об`єктивної можливості з`ясувати співмірність заявлених позивачем вимог із обраним способом забезпечення позову у виді арешту нерухомого майна спірної квартири, а також наявності зв`язку між заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, в тому числі, спроможності заходів, про які просить заявник, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Зокрема, подана заява не містить підтвердження зазначених у ній ризиків щодо відчуження спірного майна, оскільки будь-яких доказів реальності намірів відповідача відчужити спірну квартиру суду не надано.

При цьому, суд бере до уваги той факт, що оспорюваний договір вчинений ще в липні 2020 року, а сам позов знаходиться в провадженні суду з вересня 2020 року і за цей час відсутні об`єктивні дані про те, що відповідач вчинив дії, які направлені на відчуження вказаної квартири.

Крім того, не обґрунтовано необхідності накладення арешту на квартиру як об`єкт нерухомого майна в цілому, тоді як за змістом заяви вказує, що позивач у разі задоволення позову претендуватиме на 1/2 частки цієї квартири.

Разом із тим, позивач ОСОБА_1 взагалі не є власником квартири, оскільки постановою Полтавського апеляційного суду від 19 листопада 2019 року у задоволенні заявлених ним позовних вимог щодо спірного нерухомого майна було відмовлено у повному обсязі. Зазначене судове рішення набрало законної сили та на цей час не скасовано.

Наведені обставини доводять необґрунтованість заяви про забезпечення позову та вказують на відсутність достатніх правових підстав для накладення арешту на вищевказану квартиру.

Враховуючи, що ст.150 ЦПК України є дискреційною, суд, відмовляючи у застосуванні заходів забезпечення позову, бере до уваги наявність обставин, які виключають можливість їх застосування.

Суд звертає увагу заявника, що відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним і суд не має права забороняти власнику користуватися належним йому майном.

Відповідно до ч.1 ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з наведених вимог законодавства та з`ясованих судом обставин, дотримуючись принципів здійснення цивільного судочинства, враховуючи що заявником не доведено реальної загрози відчуження майна, щодо якого просить вжити заходи забезпечення, а також інших обставин, на які посилається, суд вважає наведені у заяві адвоката Ольшансько О.Б. доводи такими, що не дають достатніх підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову у разі його задоволення може ускладнити або унеможливити виконання рішення суду.

Отже, подана заява ґрунтується тільки на припущеннях, а ініційований стороною позивача вид забезпечення позову суперечить меті їх застосування.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог про забезпечення позову у запропонований спосіб, та відмовляє у задоволенні цієї заяви у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149-153, 260, 261, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви адвоката Ольшанської Оксани Борисівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційн у скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В. Андрієнко