КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/15553/14-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4481/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 30 травня 2019 року, постановлену під головуванням судді Коваль О.А., по справі за скаргою ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Турчина Андрія Анатолійовича щодо винесення постанови про опис та арешт майна від 30 серпня 2018 року і зобов`язання усунути порушення, -

в с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А., уточнивши яку просив:

- визнати неправомірними дії приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А. щодо опису та арешту 30 серпня 2018 року цілісного майнового комплексу ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» та винесення 30 серпня 2018 року постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника-цілісного майнового комплексу ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод»;

- визнати неправомірною постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А. про опис та арешт майна (коштів) боржника - цілісного майнового комплексу ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод»;

- зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А. усунути порушення;

- постановити окрему ухвалу суду щодо порушень приватним виконавцем Турчином А.А. чинного законодавства, недоліків в його діяльності та направити її органам, до повноважень яких належить притягнення приватного виконавця до дисциплінарної відповідальності та органу досудового розслідування, якщо суд дійде висновку про наявність в діях (бездіяльності) приватного виконавця Турчина А.А. ознак кримінального правопорушення (т. 6 а.с. 1, 76-80).

Скаргу мотивовано тим, що 16 липня 2018 року приватним виконавцем Турчином А.А. відкрито виконавче провадження №56781143 та винесено постанову про накладення арешту на все майно. Постановою від 16 липня 2018 року приватний виконавець наклав арешт на корпоративні права скаржника в ТОВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод». Також постановою від 17 липня 2018 року приватний виконавець наклав арешт саме на корпоративні права, які знаходяться в ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод». 30 серпня 2018 року приватним виконавцем разом з експертами здійснено виконавчі дії щодо опису та арешту майна боржника для його реалізації з виїздом до м. Борислав Львівської області. Так, згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року приватним виконавцем Турчином А.А. винесена постанова від 30 серпня 2018 року про опис та арешт належного скаржнику майна (коштів) - цілісного майнового комплексу ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод», постанова обмежує право користуватися цим майном.

Вважав постанову приватного виконавця від 30 серпня 2018 року протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки він - ОСОБА_1 є власником частки в статутному капіталі ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод», а не власником всього майнового комплексу. Не зважаючи на те, що ТДВ несе відповідальність всім належним йому майном лише за своїми зобов`язаннями та не відповідає за зобов`язаннями своїх учасників, приватним виконавцем Турчином А.А. оскаржуваною постановою описано та накладено арешт на цілісний майновий комплекс товариства, як на майно боржника для подальшої його реалізації.

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Турчин А.А. подав пояснення щодо скарги ОСОБА_1 , зазначив, що арешт накладено саме на частину, яка належить боржнику, а саме корпоративні права в розмірі 19,3525%, а не на весь майновий комплекс ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод». При цьому, вказані дії провадились виконавцем після набрання законної сили судовими рішеннями про стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 . У відзиві на скаргу приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Турчин А.А просив відмовити у задоволенні скарги (т. 6 а.с. 17-22, 221-222).

У відповідь на відзив ОСОБА_1 зазначив, що оскаржувана постанова приватного виконавця від 30 серпня 2018 року є незаконною та підлягає скасуванню, зокрема з тих підстав, що зупинене виконавче провадження ухвалою Верховного Суду України від 09 листопада 2017 року досі не поновлене, тому вчиняти виконавчі дії у цей період заборонено (т. 7 а.с. 1-8).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 30 травня 2019 року скаргу ОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А. щодо винесення постанови про опис та арешт майна від 30 серпня 2018 року у виконавчому провадженні №53280311 залишено без задоволення (т. 7 а.с. 57-58).

Не погодившись з ухвалою районного суду, 20 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове рішення, яким визнати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А. про опис та арешт майна (коштів) боржника від 30 серпня 2019 року та дії з опису 30 серпня 2018 року цілісного майнового комплексу ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» неправомірними і зобов`язати приватного виконавця усунути порушення (т. 7 а.с. 111-117).

На обґрунтування скарги зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що ухвалою Верховного Суду України від 09 листопада 2017 року було зупинено виконавче провадження до закінчення розгляду справи у Верховному Суді України. Вважав дії приватного виконавця щодо опису майна в постанові від 30 серпня 2018 року неправомірними, оскільки корпоративні права не є рухомим майном та не потребують опису, проте, суд дану обставину залишив поза увагою. Також зазначав, що виконавець чотири рази виносив постанову про арешт майна боржника, останню 30 серпня 2018 року, тобто на тридцятий день після відкриття провадження у справі, що є порушенням закону. Отже, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, тому висновки суду не відповідають обставинам справи.

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Турчин А.А. подав до суду письмові пояснення в яких заперечував проти задоволення скарги (т. 7 а.с. 139-142).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Турчин А.А., стягувач ОСОБА_3 заперечували проти скарги і просили її відхилити.

Інші особи в судове засідання не з`явилися, проте, були сповіщені належним чином, про що у справі наявні докази. ОСОБА_1 був сповіщений врученням повідомлення особисто про що є відмітка працівників пошти, факт належного сповіщення ОСОБА_1 його представник - ОСОБА_2 в суді не заперечував (т. 7 а.с. 132-137).

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовивши у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що постанова приватного виконавця від 30 серпня 2018 року про опис та арешт майна боржника втратила чинність, оскільки була скасована при закінченні виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.

Колегія суддів не погодилась з такими висновками суду виходячи з наступного.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (провадження №14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Тому відмова в задоволенні скарги лише з тих підстав, що виконавче провадження було закінчено не може бути визнана законною і обґрунтованою.

Перевіривши доводи скарги заявника, поданої ним апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на підставі заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року, 17 січня 2017 року видано виконавчий документ №759/15553/14-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 3 304 949,00 грн. (т. 1 а.с. 96-97, т. 2 а.с. 104-105, т. 2 а.с. 214-215).

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд вищевказаних судових рішень у справі з підстав передбачених пунктами 1,4 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції Закону 2004 року) (т. 3 а.с. 65-70).

16 липня 2018 року на підставі виконавчого листа №759/15553/14-ц, виданого Святошинським районним судом м. Києва 17 січня 2017 року, приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Турчином А.А. відкрито виконавче провадження №56781143 (т. 6 а.с. 28).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А. від 16 липня 2018 року накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 в межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 3 635 443,90 грн. (т. 6 а.с. 31-32).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А. від 17 липня 2018 року накладено арешт на майно, що належить боржнику, а саме корпоративні права боржника, які знаходяться в ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» - частка в розмірі 19,3525%, що у грошовому еквіваленті складає 506 391,00 грн., в межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця 3 635 443,90 грн. (т. 6 а.с. 34-35).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А. від 30 серпня 2018 року описано та накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_1 : корпоративні права, а саме частка в розмірі 19,3525 % у статутному капіталі ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод». У постанові міститься опис цілісно-майнового комплексу ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» (т. 6 а.с. 69-73).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А. від 08 лютого 2019 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №759/15553/14-ц, виданого Святошинським районним судом м. Києва 17 січня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 3 304 949,00 грн. у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення. Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (т. 6 а.с. 194).

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами (п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Опис та арешт майна здійснюються не пізніш як на п`ятий робочий день з дня отримання інформації про його місцезнаходження. У разі виявлення майна виконавцем під час проведення перевірки майнового стану боржника за місцем проживання (перебування) фізичної особи та місцезнаходженням юридичної особи здійснюються опис та арешт цього майна (ч. 4 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

Оскільки набравшим законної сили рішенням суду з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто грошові кошти, приватний виконавець, отримавши виконавчий лист на примусове виконання судового рішення, діяв у межах своїх повноважень та відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про арешт майна та про опис і арешт корпоративних прав боржника.

Доводи апелянта про не взяття до уваги ухвали Верховного Суду України від 09 листопада 2017 року, якою було зупинено виконавче провадження до закінчення розгляду справи у Верховному Суді України, колегія суддів визнала неспроможними з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Верховного Суду України від 09 листопада 2017 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу. Зупинено виконання судових рішень до закінчення розгляду справи у Верховному Суді України (т. 3 а.с. 35).

Постановою Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 березня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відмовлено (т. 3 а.с. 65-70).

Таким чином, оскільки оскаржувану постанову було винесено приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Турчином А.А. 30 серпня 2018 року, а розгляд справи по суті у Верховному Суді України закінчився 25 квітня 2018 року відмовою в задоволенні заяви ОСОБА_1 , не можна вважати, що постанову про опис та арешт майна винесено в період зупинення виконання судових рішень.

За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом (ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження»).

Враховуючи вказане, необхідно встановити чи було винесено постанову з порушенням процедури, передбаченої цим Законом України «Про виконавче провадження».

Скаржник ОСОБА_1 вказував, що він має корпоративні права, а саме частку у розмірі 19,3525% статутного капіталу ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» і інших корпоративних прав щодо вищеназваного підприємства не має. Вважав, що корпоративні права не є рухомим майном та не потребують опису, тому арешт його корпоративних прав не потребує опису цілісно-майнового комплексу ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» та накладення на нього арешту.

За змістом ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин (ч. 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»).

Тому, колегія суддів відхилила як необґрунтовані посилання апелянта на те, що приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Турчин А.А. при винесенні постанови про опис та арешт майна від 30 серпня 2018 року порушив строки вчинення виконавчих дій.

При цьому, за змістом вищенаведених норм, як при накладенні арешту без проведення його опису, так і при накладенні арешту із застосуванням попередньої процедури опису майна, предметом арешту може бути тільки індивідуально визначене майно, його наявність була встановлена під час проведення фактичного огляду і опису про що зазначено у оскаржуваній заявником постанові.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності накладення арешту на цілісно-майновий комплекс ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод», тобто на частку яка не належить заявнику ОСОБА_1 , не можуть бути взяті до уваги з огляду на положення ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право звернутися до суду за захистом тільки своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В частині правомірності дій приватного виконавця щодо накладення арешту на корпоративні права, а саме на частку ОСОБА_1 в розмірі 19,3525% у статутному капіталі ТДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» колегія суддів порушення процедури не вбачає.

При цьому, постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Турчина А.А. від 08 лютого 2019 року закінчено виконавче провадження у зв`язку з виконанням судового рішення та припинено чинність арешту майна боржника, скасовано інші заходи примусового виконання рішення, тому припинені раніше вжиті обмеження права ОСОБА_1 .

Зважаючи на те, що приватний виконавець при винесенні постанови про арешт корпоративних прав боржника діяв у межах та на виконання норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні скарги з наведених вище підстав та відсутності підстав для постановлення окремої ухвали.

Доводи апеляційної скарги про помилкове посилання районного суду на положення Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 1999 року), які втратили чинність на час виникнення спірних правовідносин, знайшли підтвердження під час перегляду законності оскаржуваного судового рішення, тому колегія суддів визнала їх обґрунтованими.

Інші доводи апеляційної скарги зведені до тлумачення законодавства, цих висновків суду не спростовують, тому апеляційним судом відхилені.

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 30 травня 2019 року скасувати, постановити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні скаргиОСОБА_1 на дії та рішення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Турчина Андрія Анатолійовича щодо винесення постанови про опис та арешт майна від 30 серпня 2018 року і зобов`язання усунути порушення.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 21 лютого 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова