РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 жовтня 2020 року м. Мукачево Справа 303/3207/20

2/303/1301/20

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.,

секретар судового засідання Немеш Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

про захист прав споживачів,

За участю:

представника позивач - Герасько М.М.

представника відповідача Гринихи Т.Ю.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) про стягнення суми боргу в розмірі 23658,09 гривень (в т.ч.: 13414,36 грн сума боргу, 1638,01 грн інфляційні втрати, 762,00 грн 3% річних, 7844,08 грн пеня).

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про порушення прав позивача як споживача, внаслідок неповернення коштів, сплачених нею 19.04.2018, 05.05.2018, 31.07.2018 на помилково вказаний розрахунковий рахунок отримувача, які, в подальшому, були безпідставно списані банківською установою в рахунок погашення кредитної заборгованості.

Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач посилається на те, що вона з відповідачем жодного кредитного договору не підписувала та згоди на зарахування належних їй коштів не надавала.

Нормативно-правовою підставою для задоволення позовних вимог зазначені положення ст.ст. 526, 625, 1071, 1073 Цивільного кодексу України, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказано на безпідставність та необгрнутованість позовних вимог.

Доводячи перед судом правомірність своєї позиції, представник відповідача зазначила, що позивачем не доведено порушення свого права, платежі проведені за реквізитами, які подала до банку позивачка, будь-яких помилок з боку Банку при перерахуванні даних коштів не було. Крім того, зазначає, що кошти, які були помилково перераховані не на ті рахунки були повернуті ОСОБА_1 на технологічні рахунки. В свою чергу Банк повідомив позивача, що для отримання коштів необхідно звернутися у відділення банку. Разом з тим, у зв`язку з наявністю у ОСОБА_1 заборгованості по кредитній картці, банком у відповідності до п.2.1.2.8.3 Умов та надання банківських послуг, проведено списання зарахованих коштів на погашення заборгованості.

Також представник відповідача просила застосувати до вимог позивача про стягнення пені строк позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в позові. Додатково зазначив, що позивачем не підписувалися Умови та правила надання банківських послуг, тому не було досягнуто згоди щодо договірного списання коштів з її рахунків.

У судовому засіданні представник відповідача в задоволенні позовних вимог просила відмовити з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

30 липня 2020 року суд перейшов від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

ОСОБА_1 на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 , отримувач МУКАЧІВСЬКА ОДПІ (М.МУКАЧЕВО), через відділення №41 філії «Розрахунковий центр» АТ КБ «ПриватБанк» були внесені кошти:

- 19.04.2018 в розмірі 2457,18 грн (квитанція №0.0..1 від 19.04.2018, а.с. 10);

- 05.05.2018 в розмірі 8500,00 грн (квитанція №0.0..1 від 05.05.2018, а.с. 11).

- 31.07.2018 в розмірі 2457,18 грн (квитанція №0.0..1 від 31.07.2018, а.с. 13).

Разом з тим, при здійснені вказаних платежів було зазначено невірний розрахунковий рахунок отримувача, що стверджується листом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» від 28 серпня 2018 року №1/2018 (а.с. 14).

Крім того, з листа Банку, адресованого позивачу, від 16.03.2020 №20.1.0.0.0/7-200219/3599 вбачається, що за платежами, які були проведені в період 05.05.2018 та 31.07.2018 неможливо було встановити отримувача коштів, у зв`язку з чим грошові кошти були повернуті на технологічний рахунок. При цьому, на підставі пункту 2.1.2.8.3 Умов та правил надання банківських послуг було проведено списання вказаних коштів на погашення заборгованості по картці № НОМЕР_2 .

З даних виписок по рахунку клієнта вбачається, що на рахунок ОСОБА_1 20.04.2018 відбулося зарахування коштів в сумі 2457,18 грн; 07.05.2018 в сумі 8500,00 грн, 01.08.2018 в сумі 2457,18 грн. Вказані кошти були автоматично списані для погашення простроченої заборгованості (а.с. 16, 17).

Передаючи на розгляд вказаний позов, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача кошти, які були неправомірно списані Банком на погашення заборгованості та своєчасно не повернуті їй на зазначені нею рахунки.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи, у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд виходить з того, що згідно зі статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

Не оспорюється учасниками судового процесу той факт, що спір між сторонами виник щодо підставності спинання Банком грошових коштів з рахунків позивача.

При вирішенні переданого на розгляд суду спору за позовом, у контексті із заявленими позовними вимогами позивача, доказуванню підлягають обставини щодо можливості стягнення з Банку коштів, списаних у самостійному порядку з рахунків позивача.

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на те, що розпоряджень банку щодо списання грошових коштів вона не давала.

В свою чергу, відповідач обставини щодо автоматичного списання грошових коштів, які були повернуті позивачу, обґрунтовує доводами про договірне списання. На підтвердження вказаної позиції зазначає, що 17.01.2007 позивач уклав з банком договір №б/н (надалі Кредитний договір), на підставі якого отримав кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку НОМЕР_2 та з обов`язкові сплати відсотків за користування кредитом. Списання коштів було здійснено з огляду на наявність заборгованості відповідно до пунктів 2.1.2.8.3 Умов та правил надання банківських послуг.

Також посилається на те, що позивач, підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір.

Разом з тим, позивач факт укладення ним з відповідачем Кредитного договору заперечує, оскільки надана Анкета-Заява не підтверджує надання факту кредитних коштів, не містить істотних умов для кредитного зобов`язання, а роздруківка із сайту позивача не є належним доказом на підтвердження обставин щодо укладання Кредитного договору.

Надаючи оцінку доводам позивача у контексті із запереченнями відповідача, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з статтею 1068 Цивільного кодексу України банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка.

Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до статті 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Відповідно до статті 1073 Цивільного кодексу України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Порядок зарахування коштів на розрахунковий рахунок регулюють Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (надалі - Закон) та Інструкція про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затверджена постановою Правління НБУ від 21.01.2004 № 22 (надалі Інструкція).

Так, пунктом 1.38 статті 1 Закону визначено, що списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку;

Відповідно до пункту 26.1 статті 26 Закону платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставини, за яких банк має здійснити (здійснювати) договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися договірне списання; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявності договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають бути представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо) (пункт 26.2 статті 26 Закону).

Договірне списання здійснюється за платіжною вимогою отримувача або за меморіальним ордером, оформленим банком.

Згідно з пунктом 26.4 статті 26 Закону у разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

Згідно з пунктом 1.7 Інструкції кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції).

Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: - умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; - номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; - найменування отримувача; - номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; - перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.4 Інструкції).

Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції).

З наведеного випливає, що банк має право здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, зокрема, у передбачених в укладеному між сторонами договорі випадках.

Разом з тим, позивачем заперечується факт укладання Кредитного договору та отримання кредитних коштів на умовах, зазначених банком.

Щодо вказаної позиції відповідача суд зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 Цивільного кодексу України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України.

Підписання ОСОБА_1 Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, свідчить про наявність між сторонами договірних відносин.

Разом з тим, щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень Цивільного кодексу України щодо договору приєднання, суд зазначає наступне.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Однак підписана сторонами Анкеті-Заяві від 16.07.2012 року не містить даних щодо встановлення кредитного ліміту, його розміру, відповідальності сторін за порушення зобов`язання, відсутні умови про те, що ОСОБА_1 доручає банку проводити договірне списання з усіх своїх відкритих в Банку рахунків на погашення кредитної заборгованості.

Відповідач, обґрунтовуючи право на списання коштів з рахунку позивача посилається на Умови та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/, як невід`ємну частину Кредитного договору.

Разом з тим, Банком не надано Умов та правил надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ті Умови та правила надання банківських послуг, які передбачають можливість договірного списання коштів, розуміла позивач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи взагалі містили умови, зокрема й щодо можливості договірного списання коштів з рахунків клієнта.

Крім того, роздруківка із сайту АТ КБ «ПРИВАТБАНК» належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Тому, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 Цивільного окдексу України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані ОСОБА_1 . Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-Заяві домовленості сторін про договірне списання коштів з її рахунків, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із позивачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Аналогічний позиція, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17, провадження №14-131цс19.

Згідно з частиною шостою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Умови та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не визнаються позивачем та не містить її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину договору, укладеного між сторонами 16.07.2012 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді можливість проведення договірного списання з рахунків клієнта.

З даних виписок по рахунку клієнта вбачається, що на рахунок ОСОБА_1 банком були зараховані суми: 20.04.2018 - 2457,18 грн; 07.05.2018 8500,00 грн, 01.08.2018 2457,18 грн.

З вказаних виписок по рахунку клієнта вбачається, що вказані кошти були автоматично списані для погашення простроченої заборгованості по картці НОМЕР_3 (а.с. 16, 17).

Отже, автоматично списані відповідачем з карткового рахунку позивача кошти, були відчужені з порушенням законодавства про захист прав споживачів, тобто незаконно і відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України є такими, що набуті відповідачем без достатньої правової підстави.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 06.12.2007 по справі «Воловік проти України» (п. 67) зазначив, що поняття «власність», яке передбачене першою частиною статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно (наприклад заборгованість), можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті (див. рішення у справі "Копецький проти Словаччини" (Kopecky v. Slovakia ), [GC], N 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX, та рішення "Грецькі нафтопереробні заводи "Стрен" і Стратіс Андреадіс проти Греції" (Stran Greek Refineries and Stratis Anreadis v. Greece), від 9 грудня 1994 року, Серія А, № 301-B, ст. 84, п. 59).

В п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» вказано наступне: «оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

При цьому, в силу приписів частини другої вказаної статті, зазначені положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз змісту ст. 1212 Цивільного кодексу України свідчить про те, що для застосування даних норм законодавства обов`язково має бути відсутньою правова підстава для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто, мова йде про помилку, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, встановлених ст. 11 Цивільного кодексу України, якою, в свою чергу передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 про повернення безпідставно списаних з карткового рахунку грошових коштів в сумі 13414,36 грн підлягають задоволенню.

В свою чергу, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердженням обставин щодо проведення лише часткового списання коштів і повернення їх решти позивачу на вказаний нею у заяві рахунок (а.с. 12), чи у будь який інший спосіб.

Щодо стягнення процентів за користування безпідставно списаними грошовими коштами та пені суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Статтею 1073 Цивільного кодексу України регламентована можливість сплати процентів за безпідставне списання банком грошових коштів з рахунку клієнта.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку.

При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Відповідно до ст. 1073 Цивільного кодексу у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, якщо відбулося прострочення банком операцій за рахунком, у клієнта з`являється підстава вимагати відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України сплати процентів за користування чужими грошима та інфляційних нарахувань від знецінення грошових коштів.

Разом з тим, передбачені ст. 32 Закону спеціальні правила щодо відповідальності банків при здійсненні переказу у вигляді сплати пені не виключають можливості застосування положень ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, відповідач зобов`язаний відповідно до вимог ст.ст. 625, 1073 Цивільного кодексу України повернути позивачу суму безпідставно списаних коштів з урахуванням індексу інфляції (13414,36 х 1.12435603 - 13 414,36 = 1638,01) та три проценти річних за користування його грошовими коштами в сумі 762,00 грн (13414,36 грн х 3% х 691 день/365 днів).

Заявлений позивачем до стягнення розмір пені є недоведеним з огляду на наступне.

Відповідно до підпункту 32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону розмір такої пені визначається у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

В свою чергу, фактичних даних відносно процентної ставки, встановленої АТ КБ «ПРИВАТБАНК» по короткострокових кредитах матеріали справи не містять.

Правова позиція відносно вищевказаного міститься в постанові Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №751/631/17.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 124, 129 Конституції України, статтями 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 279, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.

2. Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_1 суму 15814,37 (п`ятнадцять тисяч вісімсот чотирнадцять гривень 37 копійок) гривень ( в т.ч. 13414,36 грн. неповернуті кошти; 762,00 грн. три проценти річних; 1638,01 грн. інфляційні нарахування).

3. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» в дохід держави суму 562,04 гривень судового збору.

5. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

7. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_4 ).

Представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (01001 м.Київ, вул. Грушевського, 1Д, ).

Представник відповідача: Гриниха Тетяна Юріївна (89600, м.Мукачево, вул. Амурська, 21).

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 08.10.2020.