Житомирський апеляційний суд
Справа №285/1240/19 Головуючий у 1-й інст. Заполовська Т. Г.
Категорія 54 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Бірюченка Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №285/1240/19 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою опікуна ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 жовтня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Заполовської Т.Г. у м. Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі АТ КБ «Приватбанк» або банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути заборгованість за кредитним договором від 27 липня 2010 року №б/н у сумі 32 634,91 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 звернувся до банку та підписав анкету-заяву від 27 липня 2010 року №б/н, згідно з умовами якої отримав кредит у розмірі 6 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_1 кредитні кошти не повернув, у зв`язку із чим станом на 18 березня 2019 року утворилася вищезазначена заборгованість, яка складається із: тіла кредиту в сумі 11 350,41 грн., простроченого тіла кредиту в сумі 6 774,19 грн., пені за прострочене зобов`язання в сумі 12 086,61 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у сумі 393,47 грн. та штрафу 500 грн. (фіксованої частини) і 1 530,23 грн. (процентної складової).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 жовтня 2019 року з ОСОБА_1 на користь банка стягнута заборгованість за кредитним договором від 27 липня 2010 року №б/н у сумі тіла кредиту 11 350,41 грн. та штрафу 500 грн. (фіксованої частини) і 567,52 грн. (процентної складової). У задоволенні решти вимог відмовлено та вирішено питання судових витрат стягнуто з ОСОБА_1 на користь банка 1 921 грн. судового збору.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції фактично в частині задоволених вимог, опікун ОСОБА_1 ОСОБА_2 в інтересах підопічного подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Зазначає, що є матір`ю і законним представником ОСОБА_1 , оскільки син визнаний судом недієздатним та її призначено опікуном. Зазначає, що суд першої інстанції не дослідив належно надані позивачем докази. Анкету-заяву її син підписував для отримання пенсійної картки, яка не передбачала можливості надання та використання кредитних коштів. Вважає кредитний договір нікчемним, оскільки не дотримано вимоги щодо його письмової форми. Роздруківка банку про рух коштів по рахунку не містить печатки банку та підпису відповідальної особи завідувача відділенням банку, який сформував виписку по рахункам і несе відповідальність за правильність даних. Відповідно до довідки банку операцію «старт карткового рахунку» було здійснено 15 липня 2010 року, в той час як анкетазаява підписана лише 27 липня 2010 року. У виписці про рух коштів значиться операція зарахування по договору №13415334, але ні їй, ні її сину не відомо, що це за договір. Незрозуміло також на якій підставі щомісячно стягується страховий платіж у розмірі 10 грн. Кредитна картка надається в межах встановленого кредитного ліміту, але з незрозумілих причин після перевищення кредитного ліміту заборгованість продовжує зростати. Запевняє, що як опікун не визнає тієї обставини, що її син брав кредитні кошти у тій сумі, на якій наполягає банк. Не заперечує тієї обставини, що у 2017 році її сину була видана картка № НОМЕР_1 , з якої він зняв не більше 4 000 грн., але ніякої миттєвої розстрочки він не оформляв та інших карткових рахунків не відкривав. Вважає, що із урахуванням правової позиції Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/18017 її син має повернути банку лише фактично отримані кошти та жодних штрафних санкцій не може бути застосовано. Окрім того, суд безпідставно стягнув на користь банка судові витрати, оскільки її син є особою з інвалідністю та від сплати судового збору звільняється законом.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Виходячи із принципу диспозитивності, апеляційний суд не переглядає рішення суду першої інстанції в частині відмовлених вимог, тобто в частині відмови у стягненні простроченого тіла кредиту в сумі 6 774,19 грн., пені за прострочене зобов`язання в сумі 12 086,61 грн. та пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у сумі 393,47 грн., а також процентної складової штрафу в розмірі 962,71 грн.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що 27 липня 2010 року ОСОБА_3 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до якої, ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, просив надати йому банківську послугу «Пенсійна картка», проставивши відповідну відмітку в заяві. У переліку зазначених у анкеті-заяві банківських послуг відсутня відмітка відповідача про бажання отримати кредитний ліміт за платіжною кредитною карткою «Універсальна», графа щодо обраного ним кредитного ліміту не заповнена.

За договором від 27 липня 2010 року б/н станом на 18 березня 2019 року банком відповідачу нарахована заборгованість у сумі 32 634,91 грн., яка складається із: заборгованості за строковим тілом кредиту в сумі 11 350,41 грн., простроченим тілом кредиту в сумі 6 774,19 грн., пені за прострочене зобов`язання в сумі 12 086,61 грн., пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у сумі 393,47 грн. та штрафу 500 грн. (фіксованої частини) і 1 530,23 грн. (процентної складової).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в сумі 11 350,41 грн., та штрафу 500 грн. (фіксованої частини) і 567,52 грн. (процентної складової), суд першої дійшов висновку про обґрунтованість вимог банку в цій частині.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із таким висновком суду першої інстанції з наступних мотивів.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 ЦК України).

Згідно із ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів цього виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ч.1,2 ст.638 ЦК України).

Відповідно до пункту 2.1.1.2.1 «Умов та правил надання банківських послуг» для надання послуг банк відкриває клієнту картку, її вид визначений у пам`ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якої клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата отримання картки, зазначена в заяві.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно частини другої ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надало суду копію анкети-заяви про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг» від 27 липня 2010 року, у якій серед зазначених у анкеті банківських послуг наявна відмітка про обрання відповідачем послуги «Пенсійна картка», відмітка відповідача про обрання ним картки «Універсальна» відсутня, графа щодо обраного ним кредитного ліміту не заповнена.

На підтвердження укладеного між сторонами кредитного договору від 27 липня 2010 року та невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» надало суду довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» та розрахунок заборгованості за кредитним договором, проте зазначені докази не можуть беззаперечно свідчити про укладення між сторонами кредитного договору від 27 липня 2010 року, за відсутності інших допустимих доказів на підтвердження волевиявлення ОСОБА_1 на його укладення та досягнення сторонами всіх істотних його умов. Зокрема, банк не надав доказів на підтвердження розміру наданого кредитного ліміту, а тому застосування Умов та правил надання банківських послуг в будь-якій редакції не є можливим.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі №700/3902/15-ц, від 07 червня 2018 року в справі №755/17553/16, від 06 червня 2018 року в справі №364/594/17, від 24 травня 2018 року в справі №630/366/16-ц, від 10 травня 2018 року в справі №357/16301/15-ц.

Не можуть вважатися належними і допустимим доказами на підтвердження видачі відповідачу кредитної картки надана банком комп`ютерна роздруківка фотознімка відповідача з пластиковою карткою, оскільки на ній не відображено інформації щодо номера картки, строку її дії, та на підставі якого саме договору вона видавалася (а.с.56 зворот).

Підписана відповідачем довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» також не містить розміру кредитного ліміту та при відсутності в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» від 27 липня 2010 року обраної опції «платіжна картка кредитка «Універсальна» не доводить одержання ОСОБА_1 кредитного ліміту.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, оскільки АТ КБ «ПриватБанк» не підтвердило належними і допустимими доказами видачу ОСОБА_1 кредитної картки «Універсальна», встановлення кредитного ліміту та використання ним кредитних коштів, а підписання довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» доводить лише ознайомлення відповідача із такими умовами, а не обрання такої опції, а відтак досягнення згоди між сторонами щодо відповідного кредитування.

Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, не дозволяють залишити рішення суду першої інстанції без змін. Відповідно до положень ст.376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає до скасування із ухваленням нового судового рішення, яким банку відмовляється у задоволенні позову в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Відповідно до п.2 частини третьої ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу опікуна ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 жовтня 2019 року в задоволеній частині скасувати, ухваливши у цій частині нове судове рішення.

Відмовити Акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в сумі 12 417 грн. 93 коп. та судових витрат у розмірі 1 921 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 17 лютого 2020 року.