ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5773/20 Справа № 199/8153/19 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюакціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суд м.Дніпропетровська від 25 лютого 2020 року

у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року АТ КБ ПриватБанк звернулося до суду з позовом, посилаючись на те, що 25 січня 2007 року за умовами договору №DNI0AU01960378 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 79 476,27 грн. строком до 24 січня 2014 року.

ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 02 серпня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 95 9651,79 грн., яка складається з: 58 450,21 грн. заборгованості за кредитом (тілом кредиту); 212 354,82 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 4 494,42 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; 684 352,34 грн. пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

АТ КБ ПриватБанк просив стягнути на свою користь з відповідача частину вказаної заборгованості у розмірі 270 805,093 грн., з яких: 58 450,21 грн. заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 212 354,82 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суд м.Дніпропетровська від 25 лютого 2020 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що відповідач не заперечував факт укладення кредитного договору, ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами, у встановленому законом порядку даний договір не оспорювався та не визнавався недійсним, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору. Оскільки відсутність заборгованості та відповідно виконання умов договору належним чином не доведена, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідач правом, передбаченим ст.360 ЦПК України, не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення суду, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що АТ КБ ПриватБанк надано копію договору №DNI0AU01960378 від 25 січня 2007 року, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 79 476,27 грн. строк до 24 січня 2012 року (а.с. 5-7).

На підтвердження свого позову банком представлено розрахунок заборгованості за кредитним договором №DNI0AU01960378 від 25 січня 2007 року, згідно якого, станом на станом на 02 серпня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 95 9651,79 грн., яка складається з: 58 450,21 грн. заборгованості за кредитом (тілом кредиту); 212 354,82 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 4 494,42 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; 684 352,34 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с.3-4).

Відповідно до представленого розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку відповідача, 12 березня 2015 року позивачем було здійснено зарахування грошових коштів у розмірі 83 000 грн., з яких частина пішла на погашення заборгованості по процентам, інша частина взагалі не врахована (а.с.45-48).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з нікчемності пункту договору щодо сплати комісії, фактичної сплати під час дії договору відповідачем такої комісії та неврахування вказаних платежів у поточну заборгованість по процентам та тілом кредиту, встановленням факту безпідставного нарахування процентів за межами строку кредитування, погашення боржником боргу за рахунок заставного майна 12 березня 2015 року, неможливості встановити фактичну суму заборгованості по процентам та тілу кредиту на підставі поданих позивачем доказі.

Проте погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можливо, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, кредитний договір №DNI0AU01960378 від 25 січня 2007 року, в якому визначено умови кредитування, підписано ОСОБА_1 , факт отримання коштів позичальником підтверджується відкриттям рахунку № НОМЕР_1 , та не заперечується відповідачем.

Відповідач своїх обов`язків за кредитним договором щодо своєчасного повернення сум отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів у встановлені кредитним договором строки, не виконав, у зв`язку із чим за період з 25 січня 2007 року до 02 серпня 2019 року нарахував заборгованість.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу передбаченого договором строку чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вирішуючи спір в частині стягнення процентів, колегія суддів вважає за необхідне стягнути заборгованість за процентами станом на 25 січня 2012 року у розмірі 53 653,12 грн. а.с.4), водночас у стягненні процентів за період з 26 січня 2012 року до 02 серпня 2019 року слід відмовити, виходячи з того, що вони не підлягають стягненню з позичальника на підставі статей 1048, 1050 ЦК України, та з урахуванням висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12,у зв`язку з нарахуванням цих сум за період поза межами строку кредитування.

За умовами п.2.2.2 кредитного договору, відповідач зобов`язався сплатити проценти за користування кредитом відповідно до п.п.2.3.1,2.3.2,2.3.3.,3.1,3.2,71.1,7.4 даного договору. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту.

З вище наведеного слідує, що в першу чергу відбувається погашення заборгованості за процентами.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку ОСОБА_1 (а.с.45-48) 12 березня 2015 року позивачем було здійснене зарахування в розмірі 83 000 грн., частина яких пішла на погашення заборгованості по процентам, інша частина взагалі не врахована.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в сумі 29 103,33 грн., з огляду на те, що 53 653,12 грн. (проценти за період з 25 січня 2007 року по 25 січня 2012 року) - 83 000 грн. (сума реалізації автомобіля) = 29 346,88 грн., які слід вирахувати із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 58 450,21 грн. - 29 346,88 грн. (залишок суми отриманої від реалізації автомобіля) = 29 103,33 грн. - непогашена заборгованість.

Встановивши фактичні обставини, суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам справи, тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме: 436,55 грн. (розмір заявлених вимог 270 805,03 грн, розмір вимог, що підлягають задоволенню 29 103,33 грн., 4 062,08 грн. розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом (4 062,08 х 29 103,33 грн.: 270 805,03 грн = 436,55 грн).

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суд м.Дніпропетровська від 25 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код ) заборгованість за тілом кредиту в сумі 29 103,33 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 436,55 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида