справа № 489/3342/19 провадження №2/489/349/20
РІШЕННЯ

Іменем України

05 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Долгорученко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПриватБанк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПриватБанку про визнання договору про надання банківських послуг нікчемним

встановив:

У червні 2019 року ПриватБанк звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 30084,54 грн. та понесених витрат на сплату судового збору.

Як на підставу позовних вимог вказано, що відповідач звернулася до ПриватБанку про надання кредитних послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 01.07.2011, згідно якої отримала кредит у розмірі 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, що відповідає строку дії кредитної картки. Через неналежне виконання позичальником грошових зобов`язань станом на 20.05.2019 утворилася заборгованість у загальній сумі 30084,54 грн., яка складається із 13168,36 грн. заборгованості по тілу кредиту, 6614,26 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. нарахованими відсотками, 7667,71 грн. пені за прострочене зобов`язання, 725,42 грн. пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100,00 грн., а також 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 1408,79 грн. штрафу (процентна складова). Вказану заборгованість ПриватБанк просить стягнути з відповідача.

У свою чергу, відповідач подала до ПриватБанку зустрічний позов про визнання договору про надання банківських послуг нікчемним.

В обґрунтування зустрічного позову вказала, що з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду, наведеного у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, які викладені на банківському сайті не можуть бути складовими договору про надання банківських послуг, який на думку банка є кредитним договором, оскільки вони не підписані позичальником.

Із аналізу положень законів України «Про захист прав споживачів» та «Про споживче кредитування» можна зробити висновок, що заява б/н від 01.11.2011 про отримання кредиту у розмірі 600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок є тільки підставою для визначення кредитодавцем можливості укладення кредитного договору про споживчий кредит, тому така заява не може бути частиною (складовою) договору про надання банківських послуг. Згідно Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі та має містити умови, визначені цим Законом. Вимоги до умов договору про споживчий кредит також визначені статтею 12 Закону України «Про споживче кредитування», а так як положенням вказаних законів договір про надання банківських послуг не відповідає, це є підставою встановлення в судовому порядку нікчемності такого договору.

У наданому до суду 01.04.2020 відзиві на позов відповідач в задоволені позовних вимог ПриватБанка в частині стягнення заборгованості у розмірі 30084,54 грн. просила відмовити через нікчемність правочину з підстав наведених у зустрічній позовній заяві, а також звернення банку до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитом за період з 08.02.2013 по 04.06.2016 після спливу строку позовної давності. В іншій частині - стягненні заборгованості у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 3186,96 грн. за відрахуванням суми заборгованості за кредитом з 08.02.2013 по 04.06.2016, у зв`язку із застосуванням строку позовної давності, розрахунок якої має зробити ПриватБанк, вимоги визнала.

У відповіді на відзив, яка надійшла до суду 25.05.2020, ПриватБанк вказав на безпідставні доводів відповідача, не поширення на спірні правовідносини Закону України «Про захист прав споживачів» та те, що Закон України «Про споживче кредитування» прийнято 15.11.2016, тобто після укладення між сторонами кредитного договору (01.07.2011).

У відзиві на зустрічний позов ПриватБанк вказав на його безпідставність, а також просив застосувати до вимог про визнання правочину нікчемним позовну давність, у зв`язку із чим в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16.07.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи.

Ухвалою суду від 07.04.2020 зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та об`єднано для спільного розгляду з позовною заявою ПриватБанку. Цією ж ухвалою суд перейшов до розгляду справи в загальному позовному порядку.

Ухвалою суду від 17.06.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання, призначене на 10.10.2020, сторони та їх представники не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До суду надали письмові заяви в яких просили розгляд справи здійснювати за їх відсутності.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Із матеріалів справи встановлено, що 01.07.2011 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», на теперішній час Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», та відповідачем укладено договір б/н у вигляді Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно з умовами якого позичальник отримала кредит у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Підписавши анкету-заяву відповідач надала свою згоду, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, які вона отримала в письмовому вигляді.

Позивач додав до позовної заяви витяг з Тарифів обслугована кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та виписку Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті: https:privatbank.ua/terms/, на який відсутній підпис відповідача.

Відповідно до розрахунку позивача, через неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань станом на 20.05.2019 утворилася заборгованість у загальній сумі 30084,54 грн., яка складається із 13168,36 грн. заборгованості по тілу кредиту, 6614,26 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн. нарахованими відсотками, 7667,71 грн. пені за прострочене зобов`язання, 725,42 грн. пені за несвоєчасну сплату боргу на суму від 100,00 грн., а також 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 1408,79 грн. штрафу (процентна складова).

Факт руху грошових коштів на картковому рахунку відповідача позивач підтвердив випискою за період з 01.01.1999 по 23.07.2019, а також довідкою про видані відповідачу картки відповідно до укладеного кредитного договору: НОМЕР_4, терміном дії до серпня 2016 року; НОМЕР_1 , терміном дії до лютого 2017 року, НОМЕР_2 , терміном дії до травня 2020 року.

Виписка по рахунку згідно Переліку типових документів, затверджених наказом Міністерством юстиції України від 12.04.2012 №578/5, має статус первинного документу, а отже є належним та допустимим доказом по справі.

Із виписки по основній карті ОСОБА_2 вбачається, що відповідач постійно користувалася кредитними коштами, оплачуючи покупки, здійснюючи поповнення мобільного телефону, переведення грошових коштів тощо, а також на погашення заборгованості поповнювала грошовими коштами кредиту картку. Останнє поповнення здійснила 10.08.2018 на суму 263,57 грн.

Таким чином, з виписки по картковому рахунку чітко прослідковується користування відповідачем кредитними коштами та часткове їх погашення, що свідчить про наявність між сторонами кредитних відносин.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У анкеті-заяві позичальника від 01.07.2011, на яку посилається банк у позовній заяві, яка підписана позичальником, базова процентна ставка за кредитним лімітом не встановлена. Також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг, як і тарифи банку, не містять підпису позичальника.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У постанові від 28.03.2018 у справі 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами (заборгованість відсутня), пеню та штрафи.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 01.07.2011, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, тарифи банку як невід`ємні частини кредитного договору.

Разом із тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови кредитування розуміла відповідач, була ознайомлена і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

У постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що не підписані Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також указала на мінливість Правил надання банківських послуг ПриватБанку, тому їх не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

За наведених обставин відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Таким чином вимоги банку про стягнення заборгованості по нарахованих пені і штрафів за несвоєчасну сплату кредиту є безпідставними, так як додані до позовної заяви витяг з умов та правил надання банківських послуг та тарифів банку, суд розцінює як належний доказ.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Щодо стягнення заборгованості по кредиту то як слідує з матеріалів справи відповідач не оспорювала факт підписання нею анкети-заяви.

З боку позичальника не спростовано також факт відсутності заборгованості по тілу кредиту в розмірі 13168,36 грн. та 6614,26 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, про які заявлено банком у позовній заяві.

Крім того, підписана відповідачем анкета-заява при приєднання до умов кредитування, виписка по особову рахунку та довідка про видані відповідачу кредитні картки, є належними і допустимими доказами та підтверджують наявність між сторонами кредитних відносин.

За таких обставин, враховуючи фактичне отримання відповідачем кредиту та користування кредитними коштами, що відповідачем не спростовано, суд приходить до висновку про правомірність позовних вимог в частині стягнення на користь ПриватБанку 13168,36 грн. заборгованості за тілом кредиту та 6614,26 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту, тому ці вимоги підлягає задоволенню. У іншій частині позовних вимог ПриватБанку слід відмовити через недоведеність.

Щодо заяви відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності суд вважає її безпідставною, так як на момент звернення ПриватБанку до суду позовна давність не сплинула. Крім того, відповідач неодноразово здійснювала погашення заборгованості, в т.ч. користуючись останньою перевипущеною платіжною карткою, що є наслідком переривання строку позовної давності відповідно до статті 264 ЦПК України.

Тому так як фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а відтак, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Враховуючи встановлені обставини та наведені вище висновку суду, суд не вбачає підстав для визнання укладеного між сторонами правочину нікчемним, оскільки факт наявності між сторонами кредитних правовідносин підтверджується матеріалами справи, але ПриватБанком не доведено належними і допустимими доказами досягнення у належній формі між сторонами умов щодо нарахування процентів, штрафів та пені, їх розміру і порядку сплати, внаслідок чого в задоволенні цих вимог ПриватБанку відмовлено.

Виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь Приватбанку підлягає стягненню судовий збір у сумі 1263,05 грн. (1921 грн. х 65,75 %).

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором № б/н від 01.07.2011, яка утворилася станом на 20.05.2019 та складається із 13168,36 грн. заборгованість за кредитом та 6614,26 грн. заборгованість простроченим тілом кредиту, всього 19782,62 грн., а також судовий збір в сумі 1263,05 грн.

В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відмовити.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовити повністю.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», , місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д;

відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 05.10.2020.

Суддя І.В.Коваленко