САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/513/20
Провадження №2/726/200/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2020 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі: головуючого судді Мілінчук С. В., при секретарі Абрамчук Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвої Надії Василівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання незаконними та скасування постанови державного виконавця про передачу майна стягувану у рахунок погашення боргу та акту про передачу майна стягувану, скасування свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, витребування земельної ділянки з чужого володіння,-суд

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій вказує, що на виконанні у старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Мельника Юрія Михайловича, перебуває виконавче провадження № 46358875 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 5101929,02 грн, яке відкрито 04.02.2015 року на підставі виконавчого листа, виданого Першотравневим районним судом м.Чернівці № 725/4521 від 02.02.2015 року.

Під час виконавчого провадження, на земельну ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0856 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 , був накладений арешт.

В липні 2019 року, ОСОБА_3 звернулась до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Чернівецькій області з листом, в якому повідомила про відчуження нею в 2011 році на користь позивача вказаної земельної ділянки. В свою чергу, державний виконавець Мельник Ю.М. надав відповідь ОСОБА_3 , в якій не визнав за позивачем право власності на спірну земельну ділянку.

В подальшому, спірна земельна ділянка тричі виставлялась на електронні торги, і тричі електронні торги не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. Після цього, стягувач ОСОБА_2 виявив бажання залишити за собою спірну земельну ділянку, про що письмово повідомив державного виконавця. Таким чином, спірна земельна ділянка, актом державного виконавця, передана стягувачу в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед стягувачем за виконавчим листом № 725/4521 від 02.02.2015 року.

Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, позивач дізнався що ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на спірну земельну ділянку, та став її власником. Підставою виникнення права власності слугувало свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер НОМЕР_2 , видане 10.03.2020р. приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В.

На думку позивача, у приватного нотаріуса не було законних підстав видавати свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, оскільки прилюдні торги фактично не відбулись, а спірна земельна ділянка була передана стягувачу не на підставі таких прилюдних торгів. Окрім того, ще 12.08.2011 року між позивачем та його матір`ю - ОСОБА_3 , був укладений договір дарування земельної ділянки, за яким він набув право на користування і володіння спірною земельною ділянкою. Таким чином, відчуження земельної ділянки на користь позивача відбулось ще задовго до відкриття виконавчого провадження та ухвалення судом рішення, на підставі якого був виданий виконавчий лист № 725/4521 від 02.02.2015р. Зазначає однак, що ним не було зареєстровано право власності на земельну ділянку у встановленому порядку та не отримано державного акта на право власності на подаровану земельну ділянку.

Враховуючи викладене, вважає що спірна земельна ділянка не могла бути відчужена попри його волю, а тому просить суд ухвалити рішення, яким скасувати постанову старшого державного виконавця про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та складений ним Акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності щодо ОСОБА_2 , на вказану земельну ділянку, витребувати її з володіння ОСОБА_2 і передати в користування позивача - ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 надіслав до суду відзив на позов в якому зазначає, що ОСОБА_1 не набув права власності на ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0856 га у садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1, оскільки не зареєстрував його належним чином у встановленому порядку. Наголошує, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації, однак після укладення договору дарування у 2011 році, позивач не здійснив такої реєстрації.. Відсутність у особи набутого права власності на майно, унеможливлює подальше оскарження права власності інших осіб на таке майно.

Окрім того, зазначає, що державним виконавцем не було порушено вимог нормативних актів, які регулюють порядок виконання судових рішень, а тому нерухоме майно передано йому у відповідності до встановленого порядку та не може бути відчужено з його власності. Просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 28.04.2020 року, за клопотанням відповідача ОСОБА_2 , було залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Представник відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надіслав до суду письмові пояснення де зазначив, що на їх виконанні перебуває виконавче провадження № 46358875. В рамках провадження, було накладено арешт на нерухоме майно у вигляді земельної ділянки ділянку № НОМЕР_1 , площею 0,0856 га у садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 . 31.07.2019 року, боржник ОСОБА_3 звернулась до них із листом, у якому повідомила, що майно, на яке накладено арешт є власністю іншої особи, відповідно до договору дарування від 12.08.2011 року. Наданою відповіддю, ОСОБА_3 було повідомлено, що право власності на вказаний об`єкт нерухомості не зареєстровано у встановленому порядку, а тому відсутні підстави для зняття обтяжень із земельної ділянки. В подальшому, спірне майно було передано ОСОБА_2 на підставі його заяви, про що винесено відповідну постанову та складено акт. Вважає позовні вимоги необґрунтованими.

Представник Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надіслав до суду відзив на позов в якому продубльовано пояснення третьої особи (Представника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції). Позовні вимоги вважає необґрунтованими.

Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвої Надії Василівни надіслала до суду відзив на позов, в якому зазначає, що нотаріус, є публічною особою якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, а тому нотаріус не може бути відповідачем у справах, що виникають із цивільних правовідносин, пов`язаних із нотаріальними діями. Окрім того зазначає, що свідоцтво про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу на імя ОСОБА_2 є таким, яке видане нею у відповідності до нормативних актів, що регулюють правовідносини у даній сфері. Таке свідоцтво було видано на підставі постанови державного виконавця та відповідного акта, а тому від нотаріуса не вимагається перевіряти факт належності майна колишньому власнику чи витребовувати додаткові відомості. Вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки право власності на нерухоме майно виникає з моменту його реєстрації. Оскільки позивачем не було зареєстровано такого права, він не може вважатись власником нерухомого майна.

Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 30.04.2020 року, за клопотанням позивача, було витребувано від приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвої Надії Василівни належним чином завірену копію свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 10.03.2020 року.

Представник позивача в судовому засіданні дав пояснення аналогічні викладеним у позові, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених ним у відзиві на позов.

Представник відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судовому засіданні дав пояснення аналогічні викладеним письмово, заперечив проти задоволення позовних вимог.

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, приходить до висновку про обґрунтованість позову та необхідність його часткового задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом, на виконанні у старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Мельника Юрія Михайловича, перебуває виконавче провадження № 46358875 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 коштів в розмірі 5101929,02 грн, відкрите постановою від 04.02.2015 року на підставі виконавчого листа, виданого Першотравневим районним судом м.Чернівці № 725/4521 від 02.02.2015 року.

Вказаною постановою, було накладено арешт на усе нерухоме майно боржника ОСОБА_3 , в тому числі і на земельну ділянку № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 . Заборонено здійснювати відчуження вказаного майна.

В липні 2019 року, ОСОБА_3 звернулась до Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Чернівецькій області з листом, в якому повідомила про відчуження нею в 2011 році на користь позивача ОСОБА_1 спірної земельної ділянки.

Листом за вих. № 3062/05.19 від 05.09.2019 року, ст. державний виконавець Мельник Ю.М. надав відповідь ОСОБА_3 та вказав, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації. Запропоновано боржнику у семиденний строк надати державний акт на право власності на земельну ділянку.

Як встановлено судом із копії договору дарування від 12.08.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Макеєвою Н.В., ОСОБА_3 передала в дар, а ОСОБА_1 прийняв у дар земельну ділянку № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 , прийнявши в дар вказану земельну ділянку, не зареєстрував у встановленому порядку своє право власності на неї та не отримав свідоцтва про право власності на земельну ділянку.

Як вбачається із листа начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області № 3865/05.19 від 06.11.2019 року, повідомлено сторін виконавчого провадження про те, що під час вчинення виконавчих дій, було складено постанову про опис та арешт майна, згідно з якою описано та арештовано земельну ділянку № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 . Проведено оцінку майна, вартість якого, згідно звіту про незалежну оцінку, склала 112 795,00 гривень.

Із постанови ст.державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно- Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Мельника Юрія Михайловича від 24.02.2020 року у виконавчому провадженні №46358875 вбачається, що Державним підприємством «Сетам» тричі (09.12.2020 року, 02.01.2020 року, 23.01.2020 року) було проведено електронні торги щодо реалізації вищевказаної земельної ділянки, однак жодні із них не відбулись у зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів.

На підставі повідомлення державного виконавця від 29.01.2020 року, щодо залишення за собою нереалізованого майна боржника, стягувач ОСОБА_2 виявив бажання залишити за собою вказану земельну ділянку, про що письмово повідомив державного виконавця. Державним виконавцем було постановлено передати ОСОБА_2 вказану земельну ділянку.

Актом, винесеним державним виконавцем 24.02.2020 року у ВП № 46358875, на підставі заяви стягувача про залишення за собою нереалізованого майна, було передано земельну ділянку № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 .

В подальшому, свідоцтвом серії НОМЕР_3 від 10.03.2020 року, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В., на підставі постанови про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, було посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка № НОМЕР_1 з кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 . Зазначено, що попереднім власником є ОСОБА_3 .

Згідно відомостей із державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, наявних у інформаційній довідці № 205202536 від 24.03.2020, земельна ділянка № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 . Датою реєстрації права власності є 10.03.2020 року.

12.03.2020 року, ОСОБА_1 звернувся із заявою до ЦНАП Чернівецької міської ради, про державну реєстрацію права власності на вищевказану земельну ділянку, однак 17.03.2020 року, було прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 51664957 у зв`язку із встановленими суперечностями між заявленими та вже зареєстрованими правами на вказаних об`єкт нерухомості.

Таким чином, відповідачами не визнається право позивача на земельну ділянку, яка у 2011 році була відчужена на його користь згідно договору дарування, однак право власності на яку належним чином не зареєстровано у встановленому порядку.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Так, згідно ст. 125 ЗК України, (в редакції, яка діяла станом на день укладення договору дарування) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав

на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, яка діяла станом на день укладення договору дарування) державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 3 вказаного Закону, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Разом із тим, згідно ч. 1 ст. 2 Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 4 Закону передбачалось, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Речові права - це права, що встановлюють панування особи над речами і усувають всіх інших осіб від можливості впливу на ці речі. Речові права є абсолютними. Таким чином, право власності охоплює в собі і права володіння, користування та розпорядження.

Згідно ст. 131 ЗК України, (в редакції, яка діяла станом на день укладення договору дарування), громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Важливим є те, що статтею 126 ЗК України (у тій же редакції) визначено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою.

Статтею 132 ЗК України передбачалось, що додатком до угоди, за якою здійснюється відчуження земельної ділянки приватної власності, є державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується.

Таким чином, розмежованими є поняття підстав набуття права власності та способів їх набуття. Так до підстав набуття права власності належить зокрема і укладення договору дарування, натомість до способів відноситься їх державна реєстрація.

Статтею 126 ЗК України, станом на момент укладення правочину, було визначено, що право власності на земельну ділянку може бути посвідчено також і цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є, перш за все, встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає, а є способом його набуття. За змістом наведених норм, державна реєстрація прав є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Наведеною нормою законодавець врегулював правову ситуацію, коли відомості, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не відповідають наявним чинним та нескасованим правовстановлюючим документам, які мають пріоритет над записами, що містяться у Державному реєстрі.

Так, згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Варто зауважити, що поняття «майно» має автономне значення, яке є незалежним від офіційної класифікації у національному законодавстві і не обмежується правом власності на фізичні товари: деякі інші права та інтереси, які складають активи, також можуть розглядатися як «права на майно», і таким чином, як «майно» для цілей цього положення. Питання, яке необхідно розглянути в кожному випадку, полягає в тому, чи обставини справи, якщо їх розглядати в цілому, надавали заявникові право власності на матеріально-правові інтереси, захищені статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Depalle v. France [ВП], § 62; Anheuser-Busch Inc. v.Portugal [ВП], § 63; Oneryildiz v. Turkey [ВП], § 124; Broniowski v. Poland [ВП], § 129; Beyeler v. Italy [ВП], § 100; Iatridis v.Greece [ВП], § 54; Centro Europa 7 S.R.L. and di Stefano v. Italy [ВП], § 171; Fabris v. France [ВП], §§ 49 та 51; Parrillo v. Italy[ВП], § 211; Belane Nagy v. Hungary [ВП], § 76).

Той факт, що національне законодавство держави не визнає особливий інтерес як «право» або навіть «право власності», то це, тим не менш, не виключає можливості за певних обставин визнати такий інтерес «майном» у значенні статті 1 Протоколу № 1(Depalle v. France [ВП], § 68, стосовно ствердужваного.

Стаття 1 Протоколу № 1 застосовується лише до «майна», яке вже перебуває у володінні особи (Marckx v. Belgium, § 50;Anheuser-Busch Inc. v. Portugal [ВП], § 64). Заявник може стверджувати про порушення статті 1 Протоколу № 1 лише в тому випадку, коли оскаржені рішення стосувалися його «майна» у значенні цього положення. «Майно» може бути або «існуючим майном», або активами, в тому числі за позовами, щодо яких заявник може стверджувати, що він або вона має принаймні, «законне очікування» отримання ефективного володіння майном (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium, § 31; J.A. Pye (Oxford) Ltdand J.A. Pye (Oxford) Land Ltd v. the United Kingdom [ВП], § 61; Von Maltzan and Others v. Germany (ухв.) [ВП], § 74 (c);Kopecky v. Slovakia [ВП], § 35 (c)).

Як підсумок, незважаючи на різноманітність формулювань, за допомогою яких у прецедентному праві суду сформовано вимогу про необхідність національної правової основи на якій грунтується майновий інтерес, їх загальний характер може бути узагальнений у наступний спосіб: для визнання «майна» у формі «законного очікування», заявник повинен мати здійснюване право, яке, якщо застосувати принцип, викладений у пункті 52 рішення в справі Kopecky v. Slovakia не може суперечити суттєвому майновому інтересу, який достатньою мірою встановлено національним законодавством (Belane Nagy v. Hungary [ВП], § 79).

Отже, поняття «майно» в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції має автономне значення. Це, насамперед, означає, що національне законодавство держав-учасниць Конвенції не може вважатися остаточним при з`ясуванні його змісту. Існування правової основи у національному законодавстві саме по собі не є достатнім для дотримання принципу законності. Крім того, правова основа повинна мати певну якість, тобто вона повинна бути сумісною з верховенством права і повинна забезпечувати гарантії від свавілля.

У відповідності до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України.

Таким чином, уклавши договір дарування та отримавши правомочність на підтвердження державою такого права, позивач мав правомірні очікування щодо оформлення права власності на земельну ділянку, оскільки ним було дотримано процедуру, яка передує одержанню правовстановлюючих документів на землю (укладання та нотаріальне посвідчення договору дарування земельної ділянки). Разом із тим, відповідно до чинного на той час законодавства, право власності могло посвідчуватись цивільно-правовим договором, який позивачем було укладено. Позивач набув майно у законний спосіб та з належних підстав, задовго до виникнення у його дарувальника зобов`язань, встановлених судовим рішенням. Окрім того, спірна земельна ділянка перебувала у володінні та користуванні позивача близько 9 років, та близько чотирьох років до накладення стосовно неї обмежень. За таких умов, будучи впевненим у непорушності набутого ним права власності на майно згідно цивільно-правової угоди, позивач реалізував своє право на майно у розумінні статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Та обставина, що державним виконавцем спірна земельна ділянка передана у власність іншій особі, свідчить про порушення права позивача на надану дарувальником у власність земельну ділянку та обмеження його у праві правомірного очікування щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки таке право є складовою частиною майна.

Таким чином, порушивши право позивача на майно, подальші дії відповідачів, які хоч формально і відповідають встановленому Законом «Про виконавче провадження», «Про нотаріат» та Наказу «Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» порядку, однак не можуть бути визнаними такими, які породжують законні наслідки.

В даному випадку варто наголосити, що дефектна процедура прийняття адміністративного акта, тягне настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття, щодо дотримання певних базових принципів при прийнятті рішення, з метою недопущення порушення основоположних прав особи.

З огляду на вищевикладене, істотне (фундаментальне) порушення права позивача на власність, має наслідком дефектність всіх інших процедурних дій та прийнятих актів, незважаючи на їхню формальну відповідність вимогам Закону.

Разом із тим, зважаючи на приписи статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. За загальним правилом реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на електронних торгах.

Процедура реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Тому відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Разом з тим Закон допускає, що реалізація арештованого майна на електронних торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача учасника виконавчого провадження Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити державний виконавець, а саме: повідомити стягувача про те, що арештоване майно не було реалізоване на електронних торгах та запропонувати стягувачу залишити це майно за собою (стаття 61 Закону).

Якщо стягувач своєчасно і письмово не заявить про таке своє бажання, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові (частина сьома статті 61 Закону). Якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на електронних торгах майно за собою, державний виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт. При цьому майно передається саме стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частина дев`ята статті 61 Закону).

З огляду на зазначене, передбачена статтею 61 Закону процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на електронних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державнім виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Однак за своєю правовою природою таку процедуру разом з відповідними постановою та актом державного виконавця не можуть бути ототожнені з процедурою відчуження майна з електронних торгів тільки тому, що за результатами проведення електронних торгів державний виконавець також складає акт.

Таким чином, передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на електронних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем у результаті цієї процедури, складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу, а також свідоцтво нотаріуса, яке посвідчує право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Разом з тим частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, поряд із визнанням правочину недійсним, також відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України).

Так, згідно зі статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Згідно ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Таким чином, позивачем правильно обрано спосіб захисту свого порушеного права шляхом скасування правових актів посадових осіб органів державної влади та виданих на їх підставі правовстановлюючих документів, а також запису про право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку.

Окрім того, статтею 388 ЦК України передбачено, що, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно у певних випадках.

Як вказано вище, спірна земельна ділянка не була відчужена на підставі прилюдних торгів, а передана стягувачу на підставі постанови і акту про передачу майна за заявою стягувача. За своєю правовою природою такі акти посадової особи державного органу не є правочинами, на відміну від актів, виданих на підставі проведення прилюдних торгів. Майно не було продане чи іншим способом відплатно відчужене. Окрім того набувач та державний виконавець знали про існування договору дарування стосовно спірної земельної ділянки, укладеної між боржником та позивачем. За таких умов, до спірних правовідносин не може бути застосовано положення ч. 1-2 ст. 388 ЦК України.

Разом із тим відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, позовна вимога про витребування майна із володіння ОСОБА_2 є належним способом захисту порушеного права, яка підлягає задоволенню.

Що стосується залучення позивачем до участі у справі у якості відповідача приватного нотаріуса, варто вказати про наступне.

Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено. Він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Таким чином, нотаріус не є відповідачем у спорах, що виникають із цивільних відносин, пов`язаних з нотаріальною дією. Таким чином позовні вимоги щодо приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвої Н.В. задоволені бути не можуть.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність порушеного права позивача на власність, яке підлягає захисту, вірно обраним позивачем способом та підлягає частковому задоволенню позовні вимоги.

Керуючись ст.ст 11, 15, 16, 393, 388, 328, 182, 334, 317, 321 ЦК України, ст.ст. 125, 131, 126, 132, 126 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), ст.ст. 2, 3, 4, 12, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин), ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»( в чинній редакції), ст.ст. 10, 61 ЗУ «Про виконавче провадження» ст.ст. 10, 264-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати незаконними та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернівецькій області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) Мельника Юрія Михайловича від 24.02.2020 року ВП № 46358875 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та складений ним 24.02.2020 року Акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, яким ОСОБА_2 , передана у власність земельна ділянка № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним та скасувати Свідоцтво серія та номер 3258, від 10.03.2020 року про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, а саме: земельної ділянки № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 , видане приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Надією Василівною.

Скасувати у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за № 35902691, щодо ОСОБА_2 , на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, вчинений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Макеєвою Надією Василівною, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 51580483 від 12.03.2020 року.

Витребувати з володіння гр. ОСОБА_2 і передати в користування позивача - ОСОБА_1 , земельну ділянку № НОМЕР_1 за кадастровим номером :48:002:0097 площею 0,0856 га, з цільовим призначенням - для ведення садівництва, яка знаходиться в садівничому товаристві «Ягідка» по АДРЕСА_1 .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвої Надії Василівни - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя С. В. Мілінчук