Справа №489/6477/19
Провадження №2/489/1032/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судового засідання Бодюл А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових кошт на виконання обов`язків боржника з повернення отриманих грошових кошт та застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку грошові кошти у сумі 482067 грн. 16 коп. на виконання обов`язку повернути в натурі грошові кошти за договорами позики від 27 квітня та 20 серпня 2011 року, укладеними між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , внаслідок їх визнання недійсними рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року; стягнути з відповідачів грошові кошти у сумі 36690 грн., які складають 3 % річних за прострочення виконання боржниками грошового зобов`язання та судовий збір. Мотивуючи свої вимоги тим, що 27 квітня та 20 серпня 2011 року мін ним та ОСОБА_5 укладено договори позики, за умовами яких останній отримав грошові кошти у сумі 94000,00 доларів США та зобов`язався їх повернути до 26 вересня 2011 року. У зазначений строк ОСОБА_5 борг не повернув та ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після його смерті відповідачі прийняли спадщину. Він звертався до суду про стягнення боргу з відповідачів за вищевказаними договорами позики. Проте, апеляційним судом Миколаївської області в задоволенні його позову було відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 задоволено та визнано недійсними договори позики, укладені 27 квітня та 20 серпня 2011 року. Постановою Верховного Суду від 08.08.2019 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29.03.2017 року залишено без змін. Вважає, що обставини щодо договорів позики від 27 квітня та 20 серпня 2011 року укладені між ним та ОСОБА_5 викладені судовим рішенням, яке набрало законної сили та не підлягають доказуванню. Тому, відповідачі як спадкоємці ОСОБА_5 зобов`язані повернути грошові кошти в натурі, що були отримані при житті ОСОБА_5 , але в межах вартості отриманої спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Від представника позивача 15.05.2020 року надійшла заява про закриття підготовчого судового засідання та призначення справи до судового розгляду по суті без його участі та без участі позивача.

Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, підготовче судове засідання не проводилось, суд приймає зазначену заяву у якості клопотання про розгляд справи за відсутністю позивача та його представника за наявними матеріалами.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заперечень проти заочного розгляду справи від позивача не надходило.

Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Позивач зазначає, що 27.04.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено договір позики та 20.08.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було укладено ще один договір позики, відповідно до яких ОСОБА_1 надав ОСОБА_5 грошові кошти на загальну суму 94000 доларів США строком до 26 вересня 2011 року. У зазначений строк ОСОБА_5 борг не повернув та ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після його смерті відповідачі прийняли спадщину.

Судом встановлено, що в лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та як законний представник ОСОБА_4 , відповідача ОСОБА_3 , яким просив суд стягнути з відповідачів на його користь борг за договором позики в сумі 695 391,00 грн., індекс інфляції в сумі 2 945,46 грн., 3% річних в сумі 29 038,95 грн. та судові витрати.

В квітні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики від 27 квітня 2011 року та 20 серпня 2011 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.06.2014 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє у своїх інтересах та як законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення боргу кредитором спадкодавця задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , особисто та як із законного представника неповнолітньої доньки ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 192 826 грн. 86 коп. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 289 240 грн. 29 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1376,4 грн. В задоволенні вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат відмовлено. В задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійсними відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29.03.2017 року, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13.06.2014 року скасовано і ухвалено нове рішення. У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійсними задоволено. Визнано недійсними договори позики укладені 27 квітня та 20 серпня 2011 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 . В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 08.08.2019 року, касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 29.03.2017 року залишено без змін.

Відповідно до частини першої ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої - третьої ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач в своєму позові посилається на приписи ч. 1 ст. 216 та ч. 4 ст. 1231 ЦК України.

Відповідно до частини першої ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язанні з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно ч. 4 ст. 1231 ЦК України, майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину.

Позивач в своєму позові зазначає, що відповідачі як спадкоємці боржника ОСОБА_5 зобов`язані повернути грошові кошти в межах вартості отриманої спадщини.

З даним твердженням позивача, суд не може погодитися з наступних причин.

Відповідно до 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст принципу свободи договору включає також вільний вияв волі особи на вступ у договорені відносини, право сторін за своєю угодою змінювати, розривати або продовжувати чинність укладеного ними договору, визначати спосіб забезпечення виконання договірних зобов`язань, а також форми (види) відповідальності за порушення договірних зобов`язань та порядок врегулювання спорів за договором тощо.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди

Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29.03.2017 року та Постановою Верховного Суду від 08.08.2019 року, встановлено, що відповідно до висновків посмертної судово-психіатричної експертизи від 31.12.2013 року № 580, від 29.05.2013 року № 194 (додаткова), ОСОБА_5 страждав на стійкий хронічний розлад і за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними 27 квітня та 20 серпня 2011 року, не міг розуміти фактичний характер своїх дій (отримання певної суми коштів і давати про це розписки) та не міг передбачити їх наслідки.

Нездатність ОСОБА_5 за своїм психічним станом під час укладання договору 20 серпня 2011 року усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними підтверджена висновком повторної судово - психіатричної експертизи від 19.01.2017 року № 2.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29.03.2017 року, яке залишено без змін Постановою Верховного Суду від 08.08.2019 року, визнано недійсними договори позики укладені 27 квітня та 20 серпня 2011 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 .

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином судовими рішеннями встановлено, що на момент укладання договору позики ОСОБА_5 не усвідомлював свої дії, внаслідок чого договір і визнано недійсним. Спадкоємці не можуть нести відповідальність за правочин, стороною якого вони не були, та який визнаний недійсним внаслідок неосудності однієї зі сторін, відповідно й посилання позивача на обов`язок повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (ч.1 ст. 216 ЦК України) в межах вартості отриманої спадщини, безпідставне.

Частина 3 ст. 216 ЦК України встановлює, що правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення свої дій та (або) не могла керувати ними визначені у частині 3 статті 225 ЦК України, а саме, сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину.

З огляду на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні.

Судові витрати пов`язані з судовим розглядом цивільної справи покладаються на позивача у відповідності до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення грошових кошт на виконання обов`язків боржника з повернення отриманих грошових кошт та застосування відповідальності за порушення грошового зобов`язання відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або https://court.gov.ua/fair/.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено «30» вересня 2020 року.