ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/177/17Головуючий у 1-й інстанції Цвинтарна Т.М.
Провадження № 22-ц/817/756/20 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Бершадська Г. В., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Боднар Р.В.

сторін : представника АТ КБ "ПриватБанк"- Панькова О.П.

представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №596/177/17 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року, постановленого суддею Цвинтарна Т.М., повний текст якого виготовлений 22 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору. В обгрунтування вимог посилалась на те, що 25.07.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого їй надано кредитні кошти в сумі 30 000,00 Євро через касу на строк з 25.07.2007 року по 24.07.2027 року із сплатою відсотків в сумі 0,875% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20 % суми виданого кредиту - щомісяця в період сплати. Крім того, передбачено обов`язок сплачувати винагороду за проведення додаткового моніторингу відповідно до п.6.2 договору.

Посилаючись на ЗУ «Про захист прав споживачів», п.2.1, пункти 3.1-3.8 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту від 2007 року №168, ч.1 ст.203, частин 1,2 ст.215, ч.1 ст.230 ЦК України вважає кредитний договір не дійсним, оскільки наявний в діях відповідача факт обману добросовісної підприємницької практики, та посилаючись на норми ч.5 ст.11, частин 5,7,8 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту від 10.05.2007 року №168 вважає не дійсними умови вказаного договору, як такі, що є несправедливими в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір № ТЕМLGK00520056 від 25 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк".

В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк" просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що суд помилково прийшов до висновку про визнання кредитного договору недійсним, оскільки перед укладенням договору Банком виконано всі вимоги, встановлені ЗУ "Про захист прав споживачів". На момент укладення договору протягом тривалого часу позивачка не навела жодних зауважень щодо змісту цього правочину, виконувала свої обов`язки із поверненням кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом. Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 з моменту укладання виконувала умови кредитного договору та сплачувала щомісячні платежі, чим визнала укладений кредитний договір та погодилась з його всіма умовами. Існування перешкод у можливості ознайомитись з умовами договору до його підписання позивачка також не довела. Крім того позивачка пропустила строк позовної давності, оскільки останній день, коли остання мала звернутись за захистом порушеного права є 25.07.2010 року, а позивачка звернулась лише у 2017 році.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує на те, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що під час укладення кредитного договору мали місце порушення вимог ЗУ "Про захист прав споживачів", які дали підстави вважати нікчемними окремі положення кредитного договору та визнання договору недійсним. Саме 20.12.2016 року вона дізналась про порушення своїх прав. Банківських виписок по розрахунковому рахунку, на які здійснювався облік заборгованості за кредитним договором від 25.07.2007 року, в тому числі окремо по тілу кредиту, відсотках, винагороді, неустойки відповідачем з квітня 2017 року суду не надано.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні клопотання ПАТ КБ "ПриватБанк" про долучення додаткових доказів. Вказує на те, що Банк жодного обгрунтування поважності неподання нових доказів до Гусятинського районного суду не навів.

В судовому засіданні представник АТ КБ "ПриватБанк" апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи викладені в ній .

Представник позивачки апеляційну скаргу заперечив рішення суду вважає законним і обгрунтованим.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 25 липня 2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № TEMLGK00520056, (далі - Договір) відповідно до умов якого банк надав позивачці кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу у розмірі 36750 євро у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, з яких: 30000 євро на придбання житла; 6750 - на сплату страхових платежів, із сплатою 0,875 % на місяць на суму заборгованості за кредитом на строк з 25 липня 2007 року по 24 липня 2027 року і винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,20% від суми кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за проведення додаткового моніторингу, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами та нарахованими банком на останній термін сплати.

У забезпечення виконання зобов`язань за цим договором 30 липня 2007 року між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк" укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до якого іпотекодавець надала в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 100,8 кв.м., житловою площею 57,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Для виконання кредитного договору, банк відкриває позичальникові рахунок НОМЕР_1 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсотках, винагороді та інших платежах (п.7.2 Договору).

Відповідно до п.5.1 Договору договір у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту набуває чинності з моменту його підписання сторонами, в інших частинах - з моменту надання позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум і діє в обсязі виданих позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов"язання даним договором.

Відповідно до п.2.1.1 договору банк зобов`язується надати кредит шляхом й у межах сум, зазначених у п.7.1 договору, а також за умови виконання позичальником умов передбачених п. 2.2.7 договору.

Згідно п.7.1 договору банк зобов`язується надати позичальникові кредит шляхом надання готівки через касу на строк з 25 липня 2007 року по 24 липня 2027 включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 36750,00 євро, на придбання житла у розмірі 30000,00 євро, а також 6750,00 євро на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 договору, із сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,875 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно договору.

Погашення заборгованості за Договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється щомісячно в період сплати з 26 по 30 число кожного місяця у сумі 335,00 євро для погашення заборгованості за Договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії.

Пунктом 6.2 договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених п.2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг ішення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорвінює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення торингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати.

Згідно п. 2.1.3 договору позичальник звертається до банку про надання йому кредиту оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.7 даного договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів зобов`язуються провадити у випадку не пред`явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України. Якщо кредит надасться в іноземній валюті, то позичальник доручає банку : одержати з каси банку суму іноземної валюти готівкою, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору страхування, укладеного згідно п.2.2.7 даного договору; здійснити продаж у касі банку готівкової іноземної валюти за курсом купівлі банку даної іноземноївалюти, встановленому на день виконання даного доручення; отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені позичальника на сплату чергового страхового платежу.

Зазначене доручення позичальника не підлягає виконанню банком тільки у випадку пред`явлення позичальником банку документів, що підтверджують сплату чергових -страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування. Даний пункт договору виконується лише у випадку укладання договору іпотеки згідно п.1.3. даного договору або пред`явлення банком вимог, пов`язаних з особистим страхуванням позичальника.

Відповідно до п.2.2.7 позичальник надає банку належним чином оформлений договір - страхування заставного майна. Під «оформленням договорів іпотеки належним чином» сторони розуміють: в тому числі і письмове узгодження з банком договорів страхування, у т.ч. вибір страхувальника, переліку страхових ризиків, які підлягають страхуванню, пред`явлення банку підписаних страхувальником договорів страхування й документів, які підверджують сплату черговихстрахових платежів. Письмовим узгодженням банку є віза уповноваженого представника банку на договорах страхування. У випадку не подання позичальником банку підтверджуючого документа про сплату чергових страхових платежів по погодженим з банком договорам страхування, банк сплачує страхові платежі хунок кредиту відповідно до п.2.1.3 договору.

Згідно п.2.3.1 договору банк має право в односторонньому порядку збільшувати мір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення ого договору; зміні облікової ставки НБУ: зміні розміру відрахувань у страховий ( резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

Пунктами 6.4, 6.5 Договору передбачено, що розмір річної відсоткової ставки дорівнює дванадцяти місячним відсотковим ставкам. Детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 6.2, 7.1 договору: сума кредиту, відсотки, винагороди, комісії, неустойки, затрати, збитки.

Згідно п.7.8 договору, він складений в трьох екземплярах, які мають однакову юридичну чинність.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час пред`явлення позову та ухвалення оскаржуваних рішень, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Згідно з частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до несправедливих відносяться положення договорів, згідно з якими: для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

За змістом наведених статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Одними із загальних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Звертаючись до суду з позовом, позивач як на підставу позову посилався на те, що укладений між банком та ним оспорюваний договір слід визнати недійсним, оскільки він суперечить вимогам Законів України «Про захист прав споживачів» та «Про банки і банківську діяльність» зокрема при укладенні договорів, банк не надав позичальнику повної та доступної інформації що до умов кредитивання, сукупну вартість кредиту, що є істотною умовою договору.

Як убачається із договору кредиту, позивач був ознайомлений з умовами кредитування та погодився із ними, підписавши договір без зауважень, отримав кошти в розмірі 36750 євро , здійснював погашення кредиту та відсотків за його користування і лише у 2017 році, тобто десять років після отримання кредиту, заявив позовні вимоги про визнання договору кредиту недійсним.

Пунктом 2.4 Правил банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією.

Зазначені обов`язки кредитодавця кореспондують праву споживача його фінансових послуг на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору, яке передбачено частиною першою ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

В укладеному сторонами договорі визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит - 24 липня 2027 року, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Кредитним договором визначена фіксована сума грошових коштів, яка мала сплачуватись боржником протягом стоку дії договору , а саме 335,00 євро з кінцевим терміном погашення до 24 липня 2027 року, а тому орієнтовна сукупна вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту була відома позичальнику. А відтак спростовує доводи позивача щодо не зазначення в договорі сукупної вартості кредиту.

Вказаний договір підписано представником банку та позичальником, що свідчить про ознайомлення останнього із умовами, перевагами та недоліками кредиту та їх прийняття.

Заявник не був позбавлений можливості відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, що визначено частиною другою статті 1056 ЦК України, але таких дій не здійснив.

Колегія суддів не приймає до уваги як доказ недійсності правочину висновки судово-економічної експертизи від 07.02.2019 року, відповідно до висновку якої встановлено факти, виходячи із змісту поставлених питань, не мають значення для вирішення спору щодо недійсності оспорюваного кредитного договору ( т.1 а.с. 126-131).

Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що умови кредитного договору в частині покладення на позичальника обов`язку зі сплати винагороди за надання фінансового інструменту та страхових платежів не суперечать ЦК України, Законам України «Про банки і банківську діяльність», «Про захист прав споживачів» колегія суддів не приймає до уваги як не обгрунтовані.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній час укладення спірного кредитного договору, споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Зазначений правовий висновок в аспекті застосування цієї норми до вищевказаних умов кредитного договору викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Положення оспорюваного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за надання фінансового інструменту є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цим діянням наслідкам.

Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону.

Належним способом захисту у подібному випадку є саме визнання відповідного права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України) або застосування наслідків недійсності правочину.

Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Оскільки задоволення цих вимог не є належним способом захисту прав позивача та не призведе до реального відновлення його порушених прав. Правочин в указаній частині є нікчемним відповідно до закону, без необхідності визнання його недійсним.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що оспорюваний позичальником кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення спірного договору позичальник не заявляв додаткових вимог щодо надання додаткової інформації відносно умов договорів та у подальшому виконував їх; зміст кредитного договору містить повну інформацію щодо умов кредитування, вартості кредиту, процентної ставки, не встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору вимогам законодавства та про несправедливість його умов позивачем не доведено, що спірний договір укладений нею під впливом обману, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 і наявності підстав для визнання кредитного договору недійсними у повному обсязі, тому рішення суду слід скасувати та постановити нове рішення, яким в позові відмовити.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про скасування судового рішення першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у позові, а позивачка ОСОБА_1 як споживач звільнена від сплати судового збору, то АТ КБ «ПриватБанк» необхідно компенсувати сплачений за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 960 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 10 червня 2020 року скасувати. Постановити нове рішення, яким в позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати по справі в сумі 960 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 8 вересня 2020 року .

Головуючий : Г.М. Шевчук

Судді: Г.В. Бершадської

М.В. Ходоровського