Провадження № 2/761/542/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Гриб Д.В.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Київресурсбуд» про визнання договору удаваним, визнання позивача новим покупцем та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

27 липня 2018 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: визнати договір про заміну сторони в Договорі №164-В купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 01.06.2016 року, укладений 21.02.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Київресурсбуд», ОСОБА_4 , ОСОБА_3 удаваним в частині покупця ОСОБА_3 ; визнати Новим покупцем за Договором про заміну сторони в Договорі №164-В купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 01.06.2016 року, укладеним 21.02.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Київресурсбуд», ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Вимоги обгрунтовані тим, що 01.06.2016 року між ОСОБА_4 , як Покупцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Київресурсбуд», як Продавцем було укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 .

21.02.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Київресурсбуд», ОСОБА_4 , ОСОБА_3 був укладений Договір про заміну сторони в Договорі №164-В купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 01.06.2016 року за умовами якого сторону покупця замінено з ОСОБА_5 на ОСОБА_3 .

Як зазначає позивач, на її прохання син уклав спірний договір та прийняв за актом квартиру, а в подальшому її зареєстрував на праві власності.

Позивач вважає, що договір від 21.02.2017 року є удаваним в частині нового покупця так як саме вона мала намір придбати майнові права на квартиру та попросила власного сина про допомогу так як в той день була відсутня в м.Києві, на що він погодився. А тому саме син виступив стороною договору та вніс кошти як оплату за майнові права на квартиру.

Оскільки у позивача та сина немає можливості внести зміни до зазначеного правочину за участю сина, що стали підставою для державної реєстрації права власності на квартиру, тому позивач звернулась до суду для захисту порушеного права.

В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Київресурсбуд» в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. 25.02.2020 року до суду надійшла заява в якій представник зазначає, що цей позов спрямований на позбавлення права спільної сумісної власності дружини ОСОБА_3 . Не було надано жодних документів на підтвердження того, що ОСОБА_3 діяв від імені та в інтересах ОСОБА_2 .

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, звернувся із заявою про слухання справи в його відсутність.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомила, відзив на заявлені вимоги не направила.

А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальшу слухання справи у відсутність сторін які не з`явились в судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, вислухавши представника позивача, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 01.06.2016 року між ОСОБА_4 (далі - Покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Київресурсбуд» (далі - Продавець) був укладений Договір №164-В купівлі-продажу майнових прав на квартиру за умовами якого Продавець зобов`язується передати у власність Покупця, а Покупець зобов`язується прийняти у власність майнові права на квартиру загальною площею 100,7 кв.м. по АДРЕСА_2 , номер поверху - 12. Повну сплату вартості майнових прав на квартиру в сумі 755 250,00 грн. Покупець має сплатити до 28.02.2017 року.

21.02.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Київресурсбуд», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений Договір про заміну сторони в Договорі №164-В купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 01.06.2016 року.

За умовами зазначеного Договору до ОСОБА_3 перейшли всі обов`язки Покупця за Договором №164-В купівлі-продажу майнових прав на квартиру від 01.06.2016 року.

21.02.2017 року ОСОБА_3 на виконання умов Договору від 01.06.2016 року сплатив 762 750,00 грн., що підтверджується копією квитанції.

19.01.2017 року ОСОБА_3 за актом приймання-передачі прийняв квартиру АДРЕСА_3 та 21.02.2017 року здійснив реєстрацію права власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що укладений між відповідачами договір 21.02.2017 року є удаваними, оскільки насправді саме позивач була покупцем квартири (майнових прав) так як за її кошти була вона придбана.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16.

Згідно роз`яснень викладених в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з`ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Судом під час розгляду справи не встановлено, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових правовідносин, ніж ті, які передбачені оспорюваним договором. Також позивач не надала доказів що за її власні кошти було проведено розрахунок за квартиру.

Позивач надала до суду для підтвердження передачі коштів копію розписки, проте суд критично ставиться до такого доказу, оскільки будь-якими доказами не підтверджено, що дійсно позивач мала намір придбати квартиру та не мала можливості бути присутньою під час підписання договору 21.02.2017 року.

До суду 12.10.2018 року надійшла заява ОСОБА_3 про визнання позову, проте ухвалою суду від 16.10.2018 року відмовлено у прийнятті заяви про визнання позову та продовжено судовий розгляд.

Позивач не надала суду доказів, що вона була позбавлена можливості оформити належним чином довіреність для вчинення ОСОБА_3 договору та внесення коштів в її інтересах.

Отже, позивач не довела факт укладання правочину, що, на її думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Отже, суду не надано доказів, що насправді саме між ОСОБА_2 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Київресурсбуд» виникли правовідносини за Договором від 01.06.2016 року з врахуванням договору від 21.02.2017 року.

Крім того, позивач не надала суду доказів, що вона в подальшому виконувала обов`язки власника квартири.

А тому враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, оцінюючи належність та допустимість наданих суду доказів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 4, 12,13, 77-81, 259-261, 353-355 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Київресурсбуд» про визнання договору удаваним, визнання позивача новим покупцем та визнання права власності- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 21 серпня 2020 року

Суддя: Н.Г. Притула