Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2020 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Попрас В.О.,

при секретарі - Мельник С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Науково-виробничого підприємства «Хартрон-Аркос» ЛТД про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

20.09.2019 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним наказ про звільнення та поновити його на роботі. В ході судового розгляду справи ОСОБА_1 доповнив свої позовні вимоги та просить просить визнати незаконним та скасувати наказ № 139-К від 28.08.2019 про його звільнення; поновити його на роботі на рівнозначну посаду у НВП «ХАРТРОН-АРКОС» ЛТД; стягнути з відповідача суму заробітку за час вимушеного прогулу в період з 19.03.2019 по 27.08.2019 у розмірі 24308,43 грн.; суму заробітку за час вимушеного прогулу в період з 29.08.2019 по 28.03.2020 у розмірі 55124,93 грн. та з 29.03.2020 по день поновлення на роботі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він працював у КБ електроприладобудування «Хартрон-Аркос» ЛТД з 19.07.1967 по 31.05.2007 на умовах постійної роботи. З 02.07.2007 по 29.12.2017 позивач працював по контракту з додатковими угодами, з 10.01.2018 по 28.08.2018 позивач працював за строковим трудовим договорам №3 з невеликими перервами на їх переоформлення, строком дії останнього строкового трудового договору №3 з 23.01.2019 по 22.01.2020 на посаді начальника сектору. Через місяць після підписання строкового трудового договору №3 терміном на один рік з 24.01.2019 по 22.01.2020, відповідачем був виданий наказ від 21.02.2019 № 57 про реструктуризацію підприємства, реалізація якого проводилась з порушеннями КЗпП України, колективного договору та строкового трудового договору №3. Наказом №139-К від 28.08.2019 позивача було звільнено в зв`язку з скороченням кількості робітників підприємства на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що його звільнено є незаконним, оскільки відповідач грубо порушив умови узгодженого та підписаного двома сторонами строкового трудового договору №3 шляхом його дострокового розірвання, яке згідно п.3 цього договору можливо за ініціативою адміністрації виключно в разі порушення робітником Правил внутрішнього розпорядку, які позивачем не порушувались. Також позивач вважає, що відповідачем порушена ст.42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі при вивільнені працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, враховуючи, що позивач має стаж та винаходи, які підтверджуються записами в трудовій книжці. Відповідачем не було надано списку звільнених та списку наявних на підприємстві вакансій, чим були порушені вимоги трудового законодавства. Відповідачем не було прийнято до уваги положення п. 10.1, 10.2, 10.3, 10.4 Розділу 3 забезпечення зайнятості Колективного договору на підприємстві, який є діючим. Також відповідачем порушені вимоги ст.5 пільги дітям війни, розділу 2 Державні соціальні гарантії дітям війни відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», а саме: дітям війни надаються такі пільги: право на переважне залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників. Тому, позивач просить визнати незаконним та скасувати наказ №139-К від 28.08.2019 про його звільнення, поновити на роботі та стягнути з відповідача на його користь суму заробітку за час вимушеного прогулу з 19.03.2019 по 27.08.2019 у розмірі 24308,43 грн., з 29.08.2019 по 28.03.2020 у розмірі 55124,93 грн. та з 29.03.2020 по день поновлення на роботі.

В судове засідання позивач та його представник повторно не з`явились, неодноразово подавали заяви про відкладення розгляду справи. Представник відповідача адвокат Клячко М.Ю. наполягала на розгляді справи за відсутності позивача та його представника, посилаючись на тривалий строк розгляду справи та наявність у справі достатніх даних про права і взаємовідносини сторін, тому просила розглянути справу за відсутності позивача. Проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечувала, вважаючи позов необґрунтованими, в задоволенні позову просила відмовити.

Згідно вимог ст.43 ЦПК України позивач та відповідач зобов`язані добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності є складовою частиною конституційного принципу верховенства права.

Враховуючи, що справа перебуває в провадженні суду більше року, в справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, маються відзив на позов, заперечення та відсутні не розглянуті судом клопотання, враховуючи висловлену позицію сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивач та його представника на підставі у справі наявних доказів, оскільки подальший не розгляд справи порушує права учасників щодо розумності строків розгляду справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ефективність судового захисту залежить не тільки від досконалості процедури розгляду судами справ, а й від поведінки осіб, які беруть участь у справі, сумлінного здійснення ними своїх процесуальних прав і обов`язків. Відповідно до п.11 ч.3 ст.2 ЦПК України неприпустимість зловживання процесуальними правами визнана однією з засад (принципів) цивільного судочинства. Роль суду у реалізації принципу змагальності сторін полягає, зокрема, у запобіганні зловживанню учасниками судового процесу їх правами.

Добросовісне здійснення цивільних процесуальних прав потребує від осіб, котрі беруть участь у справі, такої реалізації прав, яка відповідала б їхньому призначенню та здійснювалась у спосіб, визначений цивільним процесуальним законом, не завдавала б шкоди правам інших учасників цивільного процесу. Критеріями добросовісної поведінки учасників процесуальних правовідносин є здійснення прав і обов`язків у відповідності до норм процесуального законодавства; усвідомлення сутності процесуальних правовідносин як відносин, що виникли з метою здійснення правосуддя у цивільній справі; відмова від реалізації своїх процесуальних прав та обов`язків з метою зловживання ними. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

Завдання правильного і своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи ставиться перед органом судової влади, а не перед сторонами процесу проте жодною мірою не виправдовує поведінку осіб, що беруть участь у справі, направлене на те, що умисне зловживанням правами перешкоджає досягненню органом судової влади вказаних завдань. Тому враховуючи строки розгляду даної категорії справ, а також ті обставини, що по справі подано уточнену позовну заяву, відзив, заперечення, долучено докази, тобто сторони висловили свою позицію, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності учасників, які в судове засідання не з`явилися.

Суд заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 прийнятий на роботу на підприємство НВП ХАРТРОН-АРКОС ЛТД за строковим договором № 3 від 23.01.2019 на період з 24.01.2019 по 22.01.2020 на посаду начальника сектору відділу 303.32 (сектор 13030.32 відділу 13030).

Підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Функції, права та обов`язки структурних підрозділів підприємства визначаються положеннями про них, які затверджуються в порядку, визначеному статутом підприємства або іншими установчими документами. Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, що встановлено ст. 64 Господарського кодексу України.

Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів (частина друга статті 65 Господарського кодексу України).

21 лютого 2019 року НВП ХАРТРОН-АРКОС ЛТД видано наказ №57 «Про реструктуризацію підприємства», згідно з яким у зв`язку із змінами тематики робіт, скороченням фінансування та втрати актуальності деяких напрямків робот, а також оптимізації структури підприємства було наказано, зокрема, керівникам структурних підрозділів (начальникам секторів, груп, лабораторій, бюро) провести аналіз виробничого навантаження кожного співробітника підприємства з урахуванням тематики на напрямку робіт. На підставі аналізу видати начальнику відповідного відділу пропозиції по оптимізації структури підприємства. Передбачити з 22.03.2019 скорочення співробітників, що не відповідають тематиці робіт в оптимізованій структурі підприємства, погодив списки з Генеральним директором. Начальнику бюро кадрів Беловол І.Ф., начальнику БТиз Борисовій Л.А. підготувати документи про скорочення відповідних працівників та звільнення їх за п. 1 ст. 40 КЗпП, а також персонально попередити працівників під розпис про майбутнє скорочення не пізніше ніж за два місяці.

21.02.2019 НВП ХАРТРОН-АРКОС ЛТД листом № 13090/222 проінформувало про майбутнє скорочення профспілковий комітет.

Наказом № 100 від 25.03.2019 «Про реструктуризацію відділу 303», на виконання наказу №57 від 21.02.2019 було наказано розформувати сектор №13030.32. Співробітників сектора перевести до сектору № 13030.31 згідно з додатком. Начальнику відділу 308 внести корекцію до структури підприємства.

Нова структура НВП ХАРТРОН-АРКОС ЛТД, зміни до штатного розкладу і перелік конкретних працівників, які підпадають під скорочення (до якого був включений позивач), були затверджені наказом № 98-а від 21.03.2019. Даний перелік був узгоджений з профспілковим цеховим комітетом НВП ХАРТРОН-АРКОС ЛТД.

До списку працівників, які підлягають звільненню у зв`язку із скороченням чисельності і штатів підприємства, був включений і позивач, оскільки згідно з нової структури НВП ХАРТРОН-АРКОС ЛТД очолюваний ним сектор № 13030.32 розформовувався (згідно наказу №100 від 25.03.2019), а його переведення на іншу посаду було неможливе через відсутність вакансій, які б відповідали освіті, професії (спеціальності), кваліфікації позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Таким чином, всі підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, зазначені в статті 40 КЗпП України, відносяться як до договору, укладеного на невизначений термін, так і до строкового трудового договору.

Згідно ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Частиною першою статті 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Позивач двічі був попереджений про майбутнє звільнення у зв`язку із скороченням чисельності з 01 червня 2019 року наказами № 55-к від 27.03.2019 та № 55-к-1 від 01.04.2019.

Проте, позивач відмовився засвідчити свої підписом про ознайомлення з вказаними наказами, про що були складені відповідні акти. При на актах від 27.03.2019 про відмову від підпису про ознайомлення з наказом № 55-к віл 27.03.2019 та № 57 від 21.02.2019 позивач особисто розписався.

Також позивач підписав акт від 01.04.2019 про відмову від підпису про ознайомлення з наказом № 55-к віл 27.03.2019, вказавши «притивозаконно, неприемлимо», який фіксує його факт ознайомлення з наказом № 55-к віл 27.03.2019 та його відмову від здійснення відмітки про ознайомлення у тексті вказаного наказу.

02 квітня 2019 року позивач особисто розписався на попередженні про вивільнення з підприємства у зв`язку із скороченням.

В зв`язку з тимчасовою непрацездатністю позивача в період з 25 травня 2019 року по 27 серпня 2019 року, що підтверджується листками непрацездатності серії АГЦ №450630, серії АДР №657146, серії АДР №657290, серії АДР №657421, серії АДП №857632, його було звільнено у перший день після закінчення тимчасової непрацездатності - 28 серпня 2019 року наказом № 139-к за п.1 ст. 40 КЗпП України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач був своєчасно попереджений про наступне вивільнення.

Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Виходячи з системного тлумачення ч.1 ст.40, ч.ч.1-3 ст.49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27.12.2019 у справі №172/1316/17, від 27.12.2019 у справі №676/4554/18, від 26.12.2019 у справі № 333/1987/18.

Перевести позивача, за його згодою, на іншу роботу відповідач не мав об`єктивної можливості у зв`язку із відсутністю на підприємстві вільних вакансій за відповідною професією або спеціальностею та іншої роботи, яку позивач може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, про що вказано в актах від 27 березня 2019 року та від 01 квітня 2019 року.

Вакансій, які б відповідали освіті, професії (спеціальності), кваліфікації позивача, на підприємстві не було як на момент попередження про наступне вивільнення, так і на момент звільнення.

Частиною першою статті 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Стаття 43-1 КЗпП передбачає випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), серед яких і звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації (пункт 5 частини 1 статті 43-1 КЗпП).

Оскільки позивач не є членом первинної профспілкової організації (що вказано в протоколі засідання цехового комітету профспілки НВП ХАРТРОН-АРКОС ЛТД № 97 від 21.03.2019), то на нього не розповсюджуються наведені у статті 43 КЗпП додаткові гарантії при розірванні трудового договору, зокрема отримання попередньої згоди первинної профспілкової організації.

Позивач безпідставно посилається на недотримання вимог КЗпП в частині порушення його переважного права на залишення на роботі, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 - 1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають однакові посади.

Посилання позивача на наявність у нього переважного права на залишення на роботі є необґрунтованими, оскільки наявність переважного права має значення, коли звільненню у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників підлягають однорідних посад, у такому випадку роботодавець зобов`язаний ураховувати наявність переважного права у працівників, чия посада скорочується.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.12.2019 по справі №172/1316/17.

Таким чином, переважне право на залишення на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних посад, а даному випадку у секторі №13030.32 (що був розформований в зв`язку з недостатньою виробничої завантаженням) була лише одна посада начальника сектора, яку обіймав позивач, з огляду на що, підстав для застосування вимог ст. 42 КЗпП України у відповідача не було.

При цьому переважне право на залишення працівника на роботі не тотожне переважному праву його працевлаштування на нову посаду.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.09.2019 р. по справі №283/302/18.

При звільненні позивачу, відповідно до вимог ст.116 КЗпП України було виплачено остаточний розрахунок та видано трудову книжку.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем було дотримано процедуру звільнення позивача на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв`язку з цим позовні вимоги щодо визнання наказу №139-К від 28.08.2019 НВП ХАРТРОН-АРКОС ЛТД та його скасування, поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача суми заробітку за час вимушеного прогулу з 28.09.2019 по 28.03.2020 та з 29.03.2020 по день поновлення на роботі задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача суми заробітку за час вимушеного прогулу з 19.03.2019 по 27.08.2019 - недоплати заробітної плати обумовленої режимом триденного, замість п`ятиденного робочого тижня, суд зазначає наступне.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій, що передбачено ст. ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці».

Оплата праці позивача в період з 19.03.2019 по 27.08.2019 обумовлена режимом триденного, замість п`ятиденного робочого тижня.

Статтею 56 КЗпП передбачено, що за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом може встановлюватись як при прийнятті на роботу, так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. На просьбу вагітної жінки, жінки, яка має дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, в тому числі таку, що знаходиться під її опікуванням, або здійснює догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний встановлювати їй неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в цих випадках провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

Тритижневий робочий тиждень був запроваджений на підприємстві Наказом №587 від 29 жовтня 2018 року в період з 01.01.2019 по 31.12.2019.

Згідно з п.2 вказаного Наказу головному бухгалтеру оплату праці режиму неповного робочого часу наказано проводити за фактично виконаний об`єм робіт, пропорційно відпрацьованому часу.

ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом № 587 від 29.10.2018 та особисто підписав угоду, згідно з якої згоден з роботою на умовах неповного робочого часу (тритижневий робочий тиждень) відповідно до Наказу від 29.10.2018 № 587.

Таким чином, оплата праці позивача провадилась пропорційно відпрацьованому ним часу, згідно з табелем обліку використання робочого часу.

Крім того, вимоги про стягнення з відповідача нібито недоплати заробітної плати, обумовленої режимом триденного, замість п`ятиденного робочого тижня, заявлені за період з 19.03.2019 по 27.08.2019, тобто в той час, коли позивач в період з 25 травня 2019 року по 27 серпня 2019 року перебував на лікарняному в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та будь яку роботу не виконував, що підтверджується листками непрацездатності серії АГЦ №450630, серії АДР №657146, серії АДР №657290, серії АДР №657421, серії АДП №857632.

При цьому, згідно зі ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 р. № 1105-XIV допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу) та виплачується Фондом соціального страхування України застрахованим особам починаючи із шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення інвалідності МСЕК незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача недоплати заробітку за час вимушеного прогулу з 19.03.2019 по 27.08.2019, обумовлену режимом триденного замість п`ятиденного робочого тижня у розмірі 23 694 грн., задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, судом не вбачається порушення відповідачем трудових прав позивача, а тому суд відмовляє в задоволенні його позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, ст. ст. 3, 23, 36, 40, 42, 43, 43-1, 49-2, 56, 116 Кодексу законів про працю України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текс рішення виготовлений 09.10.2020 року.

СУДДЯ