Провадження № 2/947/2709/20
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого - судді Калініченко Л.В.
при секретарі Кирикової О.О.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
Одеської міської ради
про скасування рішення про державну реєстрації права власності,
19 травня 2020 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Одеської міської ради до ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрації права власності, в якій позивач просить суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав від 21.11.2019 року №49778312, запис про право власності №33408165, що є підставою для проведення державної реєстрації припинення права власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення, загальною площею 191,1 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заяви представник позивача посилається на те, що 26 вересня 2019 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., зареєстрованого у реєстрі за № 2144, відчужила об`єкт нерухомого майна, загальною площею 97,7 кв.м. (житловою площею 39,4 кв.м.), за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , номер запису по право власності: 33408165.
21.11.2019 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Тетяною Володимирівною внесено зміни до реєстрації права власності на даний об`єкт нерухомого майна, а саме:
- змінено вид об`єкту нерухомого майна з «квартира» на «нежитлове приміщення»;
- змінено площу об`єкту з 97,7 кв.м. (житлова плоша 39,4 кв.м.) на 191,1 кв.м.;
- змінено адресу з « АДРЕСА_1» на «АДРЕСА_1 ».
Як вбачається з технічного паспорту, збільшення площі відбулось за рахунок розширення (прибудови до квартири), яка насправді, як стверджує позивач, відсутня.
Відповідно до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складеного Департаментом комунальної власності Одеської міської ради від 11.12.2019 року № 001593, за результатами візуального огляду встановлено, що ОСОБА_2 шляхом встановлення паркану з профнастилу зайняла частину прибудинкової території та земель загального користування орієнтовною площею 150 кв.м., розпочала будівельні роботи. Документи, які посвідчують право на зазначену земельну ділянку ОСОБА_2 у департаменті комунальної власності відсутні, що є порушенням вимог статей 125, 126 та п. б ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України.
Листом від 24.01.2020 року № 01-11/280, Департамент архітектури та містобудування Одеської міської ради повідомив, що за даними архіву та відділу загального листування, містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва за вищевказаною адресою в департаменті не зареєстровані.
20.03.2020 року Відділ у м. Одесі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області листом від 12.02.2020 року № 126/112-20 повідомив, що згідно з Книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та договорів оренди, станом на 31.12.2012 року у Відділі відсутня інформація щодо реєстрації прав власності (користування) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, як стверджує позивач, наведене свідчить про самовільне зайняття відповідачем даної земельної ділянки.
Разом з тим, з листа управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 07.04.2020 року № 01-8/68вх, вбачається, що за даними єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація щодо отримання права на виконання будівельних робіт або прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за такою адресою.
Відповідно до технічного паспорту від 08.04.2016 року, виданого комунальним підприємством «Міське агентство з приватизації житла», об`єкт нерухомості за вказаною вище адресою являє собою квартиру загальною площею 97.7 кв.м., однак згідно з технічним паспортом на нежитлове приміщення за тією ж самою адресою, виготовленим ТОВ «Бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» від 19.11.2019 року, загальну площу квартири збільшено шляхом прибудови додаткового приміщення площею 89,6 кв.м. за рахунок прибудинкової території загального користування та змінено квартиру на нежитлове приміщення.
При цьому, в ході проведення комісійного обстеження посадовою особою Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради встановлено, що за такою адресою відсутня прибудова, яка відображена у технічному паспорті від 19.11.2019 року на нежитлове приміщення загальною площею 191,1 кв.м. У зв`язку з чим позивач стверджує, що приміщення площею 191,1 кв.м., не існує.
З урахуванням викладеного, оскільки відповідачем незаконно переведено статус житлової квартири №38, загальною площею 97,7 кв.м., в будинку АДРЕСА_1 , в нежитлову зі збільшенням площі в 191,1 кв.м., за рахунок будівництва прибудови, яка відображена в технічному паспорті, яка насправді ще відповідачем не побудована, позивач з посиланням на загрозу незаконного захоплення прибудинкової земельної ділянки звернувся до суду з цим позовом про скасування рішення про державну реєстрації права власності, на підставі якого за відповідачем було зареєстровано право власності на змінений об`єкт нерухомості.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 29.05.2020 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по цивільній справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
Одночасно з позовною заявою, представником позивача було надано до суду клопотання про витребування доказів.
07 липня 2020 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.
В судовому засіданні 31.08.2020 року представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання 31.08.2020 року не з`явилась, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не надала.
Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Судом також враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності відповідачки по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов Одеської міської ради підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 14 квітня 2016 року Департаментом міського господарства Одеської міської ради на підставі розпорядження віл 14.04.2016 року за №280056, було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на житло - квартиру №38, загальною площею 97,70 кв.м., в будинку АДРЕСА_1 , зареєстроване і записане в реєстрову книгу за НОМЕР_2.
Відповідно до довідки КП «Міське агентство з приватизації житла» Одеської міської ради за №333 від 24.05.2016 року підтверджено, що ОСОБА_3 на підставі розпорядження органу приватизації від 14.04.2016 року за №280056 та свідоцтва за НОМЕР_2 від 14.04.2016 року дійсно приватизувала квартиру №38, загальною площею 97,70 кв.м., в будинку АДРЕСА_1 .
На підставі вказаного свідоцтва, 19.05.2017 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на вказану квартиру, як житлове приміщення, запис про право власності №20486245 від 16.05.2017 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №87528075 від 19.05.2017 року.
26 вересня 2019 року ОСОБА_3 здійснила продаж вказаної квартири ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.09.2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., зареєстрованим в реєстрі за №2144.
Відповідно до п.1 вказаного договору, продавець передає покупцю квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 97,7 кв.м., житловою 39,4 кв.м.
Зазначені обставини підтверджуються інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №182570914 від 26.09.2019 року.
Під час розгляду справи, судом було витребувану копію реєстраційної справи стосовно вищевказаного об`єкту нерухомого майна та встановлено наступне.
В подальшому, 21.11.2019 року ОСОБА_2 звернулась з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за №37054232.
Позивач вважаючи вказане рішення приватного нотаріуса про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно незаконним, звернувся до суду з цим позовом.
Державний реєстратор, приватний нотаріус, як суб`єкт державної реєстрації, реалізуючи свої функції, керується Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 вказаного Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Внесення відомостей до Державного реєстру прав, згідно з п.4 ч.1 ст. 3 Закону, здійснюється виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.
Частиною 3 ст. 10 Закону передбачено, що державний реєстратор, серед іншого, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.
Частиною 2 ст. 18 Закону передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 25.12.2015 року №1127.
Відповідно до п. 2 вказаного Порядку, реконструкція - це реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єкта містобудування.
Пунктом 45 вказаного Порядку передбачено, що для державної реєстрації права власності у зв`язку із зміною суб`єкта такого права в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна, у тому числі в результаті переведення об`єкта нерухомого майна із житлового у нежитловий або навпаки подаються:
1) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав);
2) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;
3) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;
4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на реконструйований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);
5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, реконструкція якого здійснювалась у результаті спільної діяльності).
У разі зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни такі відомості вносяться до Державного реєстру прав відповідно до законодавства поза процедурою державної реєстрації прав.
Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.
У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.
Таким чином, на державного реєстратора під час вчинення відповідної реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 45 Порядку, необхідних для державної реєстрації права власності, а й, передусім, встановити їх відповідність вимогам законодавства.
Так, відповідачкою в порушення вказаного порядку не було надано належних документів, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, враховуючи наступне.
Право власності, за приписами ст. 328 ЦК України набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. (стаття 379 ЦК України).
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. (ст.380 ЦК України).
Статтею 382 ЦК України встановлено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.
Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.
Статтею 100 ЖК УРСР встановлено, що виконання наймачем робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується.
Виконання робіт, визначених частиною першою цієї статті, внаслідок яких змінюється площа, кількість чи склад приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду, допускається за письмовою згодою наймодавця (орендодавця), якщо інше не передбачено договором найму (оренди).
Статтею 12 Закону України «Про основи містобудування» передбачено, що до компетенції органів місцевого самоврядування у сфері містобудівельної діяльності на їх території належить право затвердження місцевих правил забудови, внесення змін у зазначені документи за поданням спеціально уповноважених органів містобудування та архітектури відповідно до законодавства.
Згідно вказаної статті, рішенням Одеської міської ради від 17.04.2001 р. № 2153 XXIII затверджено «Положенням про порядок реконструкції вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень в м. Одесі». Положення регламентує порядок отримання дозволу та збирання вихідних даних для проектування, здійснення проектних робіт, узгодження, експертизи за затвердження проектів реконструкції вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень зі зміною та без зміни функціонального призначення, здійснення будівельних робіт та прийняття в експлуатацію.
Відповідно до п. 1.4. Положення термін "реконструкція", виходячи з цілей і завдань даного Положення, розуміється як здійснення будівельних робіт зі зміною одного з наступних параметрів приміщення:
- функціональне призначення приміщення;
- техніко-економічні показники: загальна площа, корисна площа, житлова площа, будівельний об`єм;
- зміна конструктивної схеми приміщення, в тому числі пристрій дверних прорізів замість вікон, пристрій прорізів в капітальних стінах, демонтаж перегородок;
- збільшення навантажень на існуючі інженерні комунікації.
Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності"..
Статтею 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що замовник має право виконувати будівельні роботи після:
- подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо об`єктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об`єктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України;
- видачі замовнику органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт - щодо об`єктів, які за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками або підлягають оцінці впливу на довкілля згідно із Законом України "Про оцінку впливу на довкілля".
Зазначені у частині першій цієї статті документи, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва.
Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 7 червня 2017 р. № 406, затверджено Перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, відповідно до якого роботи з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, а також нежилого будинку, будівлі, споруди, приміщення в них, виконання яких не передбачає втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1) (п.1).
З технічного паспорту від 19.11.2019 року вбачається, що площа спірної квартири АДРЕСА_1 , була збільшена з 97,7 кв.м. на 191,1 кв.м., за рахунок реконструкції квартири, яка відбулась з зміною її геометричних розмірів.
Відповідно до ч.1 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви. Форма декларації про готовність об`єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч.6 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.
Зважаючи на те, що відповідно до технічного паспорту та відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно загальна площа спірної квартири змінилася за рахунок робіт щодо прибудови, що є реконструкцією об`єкта, а тому відповідно до ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідачка повинна була отримати документи, що надають право на виконання будівельних робіт.
Відповідно до листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 07.04.2020 року за №01-8/68, повідомлено, що згідно з даними єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація щодо отримання права на виконання будівельних робіт або прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єктів за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі викладеного вбачається, що державна реєстрація прав та їх обтяжень на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , була проведена в порушення п.45 Порядку, а саме без надання документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Також судом приймається, що у листі Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 07.04.2020 року за №01-8/68, повідомлено, що у ході проведеного комісійного обстеження, посадовою особою Управління оглядово встановлено, що за вказаною адресою відсутня прибудова, яка відображена у технічному паспорті від 19.11.2019 року на нежитлове приміщення, загальною площею 191,1 кв.м., виданим Товариством з обмеженою відповідальністю «Бюро технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна».
Відповідачем в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України доказів в спростування зазначених обставин не надано.
На підставі викладеного вбачається, що відповідачем було здійснено дії з переведення статусу житлової квартири №38, загальною площею 97,7 кв.м., в будинку АДРЕСА_1 , в нежитлову, зі збільшенням площі в 191,1 кв.м., за рахунок проведення реконструкції, що відображено в технічному паспорті, без отримання належної дозвільної документації, що надають право на виконання будівельних робіт, за наслідком чого проведено реєстрацію права власності на приміщення АДРЕСА_1 за відповідачем, однак без фактичного проведення таких будівельних робіт з реконструкції нерухомого майна та збільшення площі.
Також судом встановлено, що відповідно до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складеного департаментом комунальної власності Одеської міської ради від 11.12.2019 року №001593, за результатами візуального огляду встановлено, що ОСОБА_2 шляхом встановлення паркану з профнастилу зайняла частину прибудинкової території та земель загального користування орієнтовною площею 150 кв.м., розпочала будівельні роботи. Документи, які посвідчують право на зазначену земельну ділянку ОСОБА_2 у департаменті комунальної власності відсутні, що є порушенням вимог статей 125, 126 та п. б ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України.
20 березня 2020 року Відділ у м. Одесі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області листом від 12.02.2020 року № 126/112-20 повідомив, що згідно з Книгами реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, других примірників державних актів та договорів оренди, станом на 31.12.2012 року у Відділі відсутня інформація щодо реєстрації прав власності (користування) на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з п. 1 ст. 10, п. 5 ст. 16 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні" ради представляють інтереси територіальної громади.
Відповідно до ст. 60 цього Закону земля в межах міста Одеси є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста.
Норми статті 83 ЗК України передбачають, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю, в комунальній власності знаходяться всі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної і державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.
За положеннями ст. 116 ЗК України, рішення про передачу земельної ділянки, що входить до складу державної (комунальної) власності в користування, є виключним правом органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною п. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України регламентує, що власник майна може вимагати усунення будь-якого обмеження його права власності.
Як вже судом встановлено, земельна ділянка, на якій, зафіксовано в технічному паспорті розширення площі квартири №38 , однак фактично не побудована, відповідачу у користування чи у власність Одеською міською радою не надавалась.
Частиною 1 ст. 376 ЦК України визначені підстави, за якими будівництво (реконструкція) житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна визнається самочинним, а саме: якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Відповідно до статті 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Оскільки відповідач отримав правовстановлюючі документи, за якими значиться самочинне будівництво, яке фактично ще не збудоване, на земельній ділянці, власником якої є територіальна громада м. Одеси, в особі Одеської міської ради, без належно затвердженого проекту та відповідного дозволу на виконання робіт, відповідно до чинного законодавства, зазначене будівництво вважається самовільним відповідно до ст. 376 ЦК України, а відтак наявне порушене право позивача, яке підлягає судовому захисту.
На підставі викладеного, суд доходить до висновку, що у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Дишлевої Т.В., яка діяла як суб`єкт державної реєстрації, були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану приміщення за ОСОБА_2 .
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Одеської міської ради, за наслідком чого підлягає скасуванню рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №49778312 від 21.11.2019 року, винесене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Тетяною Володимирівною, на підставі якого внесено зміни до запису про право власності №33408165, та зареєстровано право власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення №38, загальною площею 191,1 кв.м., в будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Під час ухвалення рішення за наслідком розгляду справи, судом враховується висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18), відповідно до якого рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію.
Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 №79543762 (справа №755/9555/18), яка відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) підлягає урахуванню судом.
Однак, в даному випадку, суд вважає не можливим скасування запису про право власності №33408165, оскільки зазначений запис був зареєстрований 26.09.2019 року за наслідком реєстрації за відповідачкою права власності на квартиру АДРЕСА_1 , а 21.11.2019 року за наслідком винесеного рішення 49778312 були внесені зміни до цього запису, стосовно змін в статус об`єкта нерухомого майна та площі об`єкту.
Законність набуття відповідачкою права власності на квартиру АДРЕСА_1 , за наслідком чого було зареєстровано запис №33408165, не є предметом спору в цій справі, в протилежності від внесених змін до нього, а відтак у разі скасування такого запису, фактично призведе до виходу судом за межі позовних вимог та значного порушення прав та інтересів відповідача по справі, у зв`язку з чим, суд вважає вимоги позивача про скасування запису №33408165 не підлягаючими до задоволенню.
Однак, судом приймається, що з урахуванням скасування спірного рішення приватного нотаріуса, зазначені обставини будуть підставою для скасування внесених спірних змін до запису про право власності №33408165, що є належним способом захисту порушених прав позивача.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням задоволення позовних вимог, стягненню з відповідачки на користь позивача підлягає сплачений останнім судовий збір у розмірі 3153 гривні 00 копійок.
При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 89, 141, 263-268, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень, п.п.п.15.5 п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд,
Скасувати рішення про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №49778312 від 21.11.2019 року, винесене приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дишлевою Тетяною Володимирівною, на підставі якого внесено зміни до запису про право власності №33408165, та зареєстровано право власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення №38, загальною площею 191,1 кв.м., в будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
У задоволенні решти вимог Одеської міської ради - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Одеської міської ради витрати зі сплати судового збору у розмірі 3153 (три тисячі сто п`ятдесят три) гривні 00 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.