Справа № 753/4443/20 Головуючий 1 інстанція- Лужецька О.Р.
Проваження № 22-ц/824/9389/2020 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

06 жовтня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 13 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ,-

в с т а н о в и в:

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 13 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділзадоволено заяву позивачки ОСОБА_2 та забезпечено позов шляхом накладення арешту на належне відповідачу ОСОБА_1 на праві власності наступне нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 ; земельну ділянку № 15 , кадастровий номер :90:939:0029, що розташована по АДРЕСА_6 , кадастровий номер :90:939:0012, що розташована по АДРЕСА_3 (СТ «Восход-2) та садовий будинок АДРЕСА_4 (СТ «Центровий»).

Не погоджуючись із ухвалою, відповідач ОСОБА_1 в особі його представника адвоката Марініча В.К. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви,посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що суд не звернув уваги на безпідставність позовних вимог, зокрема на те, що все спірне мйно придбане на ім`я відповідача і ще до укладення між сторонами шлюбу 04 липня 2003 року, як і не звернув уваги на те, що законодаство у період 2000-2003 років не містило положень щодо проживання однією сім`єю і віднесення набутого під час такого проживання майна до спільного сумісного майна подружжя. При цьому положення СК України, які розповсюджують режим спільного майна на набуте особами під

- 2 -

час спільного проживання майно до відносин до 01 січня 2004 року не застосувуються. Окрім того, вказує, що відповідач категорично заперечує спільне проживання сторін однією сім`єю до укладення шлюбу, тобто до 04 липня 2003 року.

ПозивачкаОСОБА_2 , яка отримала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги з додатками 17 серпня 2020 року, відзив на апеляційну скаргу до суду не подала.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Марініч В.К. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримав, просив задоволити та скасувати ухвалу Дарницького районного суду м.Києва як незаконну.

Представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Власюк К.П. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Зазначеним вимогам оскаржувана судова ухвала відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено, що в провадженні Дарницького районного суду м.Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.

Провадження у справі відкрито 13 березня 2020 року.

Позов мотивований тим, що сторони створили сім`ю і з літа 2000 року проживали без реєстрації шлюбу до моменту укладення шлюбу 04 липня 2003 року. Вважає, що усе майно, придбане в цей період на ім`я відповдіача, зокрема квартира АДРЕСА_1 , а також дві земельні ділянки № 15 і № 18 разом з будинком АДРЕСА_6 є їх спільною сумісною власністю.

Одночасно з подачею позову ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, яка мотивована наявністю напружених (складних) стосунків між сторонами, зокрема відповідач перешкоджаєї їй у користуванні спірним майном, в тому числі квартирою, де вона мешкала з донькою із 2002 року і в період розгляду справи відповідач може провести відчуження спірного майна, про що він їй неодноразово погрожував і за тривалий період розгляду спрви в суді продати це майно і вона нічого не отримає.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п.п.1-2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладення арешту або забороною вчиняти певні дії.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із

- 3 -

заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.

Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення та ефективний захист її прав.

Задовольняючи заяву позивача, судпершої інстанції обгрунтовував свої висновки наявністю передбачених ст.149 ЦПК України підстав для застосування заходів забезпечення позову.

При цьому суд виходив із того що невжиття таких заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або ж унеможливити виконання рішення суду, поновлення порушених чи оспорюваних прав позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду,у випадку відчуження відповідачем нерухомого майна чи укладення з цим майном правочинів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, з огляду на предмет спору, які є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Проте, при вжитті заходів забезпечення позову, судом не враховано вимоги ч.3 ст.150 ЦПК України щодо співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Такі ж роз`яснення щодо необхідності врахування співмірності вжитих заходів із позовними вимогами містяться у пунктах 3 і 4 постанови ПВСУ № 9 від 22.12.2006 р. «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Вирішуючи заяву позивачки, суд не звернув уваги, що вона просить визнати за нею право власності на 1/2 частину спірного майна.

- 4 -

За таких обставин накладення арешту на все майно не відповідає приписам закону щодо співмірності заходів забезпечення позову позовним вимогами.

Суд наведеного не врахував і постановив необгрунтовану ухвалу у вказаній частині.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав з урахуваннмя вимог процесуального закону щодо співмірності заходів забезпечення позову заявленим позивачем вимогам ухвала суду в підлягає зміні із накладенням арешту на 1/2 частину спірного нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув уваги на безпідставність позовних вимог, зокрема те, що все спірне мйно придбане на ім`я відповдіача і до укладення шлюбу 04 липня 2003 року, як і не звернув уваги на те, що законодавство у період 2000-2003 років не містило положень щодо проживання однією сім`єю і віднесення набутого під час такого проживання майна до спільного сумісного майна подружжя, а положення СК України, які розповсюджують режим спільного манйа на майно набуте особами під час спільного проживання до відносин до 01 січня 2004 року не застосувуються, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Дані обставини щодо обгрунтованості чи необгрунтованості вимог відповідно до положень цивільного процесуального закону підлягають з`ясування судом при розгляді справи по суті вимог, де сторонами подаються відповідні докази на обгрунтування їх доводів. При вирішенні питання про забезпечення позову, суд не вправі давати оцінку доказам, а також вирішувати наперед питання обгрунтованості доводів та заперечень сторін по суті позову і правомірності заявлених позовних вимог.

Це ж стосується посилань на скаржниа на те, що відповідач категорично заперечує спільне проживання сторін однією сім`є до укладення шлюбу, які мають бути вирішені судом при розгляду спору по суті і ухваленні рішення за наслідками такого розгляду, де суд викладе свої висновки щодо доведеності цих вимог чи заперечень.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову з огляду на відсутність доказів про намір відповідача провести відчуження свого будинку, є необгрунтованими.

Відхиляючи дані доводи колегія суддів керується наступним.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким ЦПК України викладено в новій редакції, в тому числі розширені підстави вжиття судом заходів забезпечення позову.

Зокрема, якщо за попередньою нормою (ч.3 ст.151 ЦПК в редакції до 15 грудня 2017 року) підставою вжиття заходів забезпечення позову було лише утруднення виконання чи неможливість виконання в майбутньому рішення суду, то згідно ст.149 ЦПК України (в редакції після 15 грудня 2017 року) суд за заявою учасника справи має право вжити заходів забезпечення позову не тільки якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду але і якщо невжиття таких заходів може істотно

- 5 -

ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Аналогічні приписи містить ст.18 ЦПК України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

За таких обставин з урахуванням можливого відчуження належного відповідачу майна, а також з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд вірно наклав арешт, оскільки невжиття заходів забезпечення позовуможе істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист, або поновлення прав позивачки за захистом яких вона звернувся до суду з огляду на предмет позову та наявність спору між сторонами щодо цього нерухомого майна.

Колегія суддів вважає, що посилання апелянта на порушення судом положень ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободщодо його права володіння і розпоряджання власністю не грунтуються на законі.

Згідно положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ч.2 ст.321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Поскільки цивільний процесуальний закон, а саме ст.ст.151-152 ЦПК України (в редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали) передбачає можливість обмеження особи у здійсненні права власності при вжитті заходів забезпечення цивільного позову зокрема шляхом накладення арешту на спірне майно, то такі дії суду відповідають приписам Конституції України і діючому законодавству.

При цьому, кодегія суддів враховує, що в даному випадку відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства суд вирішив лише процедурне питання про забезпечення позовних вимог, не позбавляючи відповідача права власності на належне йому майно. Накладення арешту на належне відповідачу майно за своїм змістом полягає у обмеженні права особи лише розпорядитися майном (провести його відчуження), проте не позбавляє скаржника права володіння і користування цим майном.

Це ж стосується посилань скаржника на порушення його права на мирне володіння майном, передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якого кожен має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, дана норма дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

В даному випадку втручання у право власності відповідача у вигляді обмеження на відчуження майна здійснене згідно із законом і було пропорційним переслідуваній меті, поскільки здійснене для захисту прав і свобод інших осіб.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої

- 6 -

інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 13 березня 2020 року змінити, наклавши арешт на 1/2 частину належного ОСОБА_1 на праві власності наступного майна, а саме: квартиру АДРЕСА_1 ; земельну ділянку № 15 , кадастровий номер :90:939:0029, що розташована по АДРЕСА_6 , кадастровий номер :90:939:0012, що розташована по АДРЕСА_3 (СТ «Восход-2) та садовий будинок АДРЕСА_4 (СТ «Центровий»).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: