Справа № 148/1398/19
Провадження № 22-ц/801/1690/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 рокуСправа № 148/1398/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: судді - доповідача: Міхасішина І.В

суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №148/1398/19 за позовом ОСОБА_1 до Левківської сільської ради та ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення сесії сільської ради

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мовчан В.В. на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 липня 2020 року,

встановила:

В липні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Левківської сільської ради та ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення сесії сільської ради,

Вимоги обґрунтовував тим, що на підставі рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 04.08.2004 йому на праві власності належить нежитлове приміщення - темник АДРЕСА_1 . Відповідно до рішення 16 сесії 4 скликання Левківської сільської ради від 26.01.2005, згідно з затвердженим проектом планування та забудови села, позивачу за вказаною адресою виділено земельну ділянку площею 0,25 га. під будівництво на 0,85 га. для ведення особистого селянського господарства і надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 . В подальшому, ним, на підставі отриманих дозвільних документів, замовлено і виготовлено технічну документацію на будівництво житлового будинку за вказаною адресою та отримано будівельний паспорт. Після завершення будівництва будинку позивач мав намір ввести його в експлуатацію та узаконити свої права як власник нерухомого майна. Однак, коли він розпочав збір необхідних для цього документів, йому стало відомо, що рішенням 19 позачергової сесії 4 скликання Левківської сільської ради від 29.06.2005 землю площею 1,1 га, яка раніше йому була виділена рішенням сесії від 26.01.2005 і відносилась до категорії "господарчі двори", було передано у категорію "землі запасу сільської ради" та виділено йому за рахунок даних земель земельну ділянку площею 0,55 га. під забудову та сільськогосподарське використання. Цим ж рішенням іншому відповідачу - ОСОБА_2 також передано частину земельної ділянки за рахунок тієї ж землі, яка раніше була виділена позивачу.

Позивач вважає рішення сесії сільської ради від 29.06.2005 незаконним та таким, що підлягає визнанню недійсним та скасуванню. Сесія сільської ради, не отримавши від нього згоди на вилучення у нього землі, яка була раніше передана йому у користування, перевищила свої повноваження, оскільки будь-яке вилучення земель може бути здійснено, як визначено у ч. 2 ст. 149 ЗК України, виключно за згодою землевласника чи землекористувача або у разі незгоди землекористувача - за рішенням суду, як це передбачено ч. 10 ст. 149 ЗК України, а тому таке рішення сесії сільської ради про вилучення частини земельної ділянки є незаконним.

Окрім того, змінюючи цільове призначення земельної ділянки, сесія сільської ради, порушила положення ст. 20 ЗК України, так як для зміни цільового призначення земельних ділянок обов`язково мав бути виготовлений проект землеустрою щодо їх відведення, чого не було зроблено у даному випадку.

Про наявність рішення 19 позачергової сесії 4 скликання Левківської сільської ради від 29.06.2005 позивачу стало відомо у 2017 році. Тоді ж він звернувся з позовною заявою до суду, рішенням якого, йому було поновлено строк звернення до суду і позов задоволено, однак, в подальшому, Апеляційним судом Вінницької області дане рішення було скасоване в зв`язку з незалученням до участі у розгляді справи іншого відповідача - ОСОБА_2 . Така підстава скасування судового рішення суду першої інстанції не позбавляє позивача права повторно звернутись до суду з аналогічним позовом.

Таким чином, позивач вважає, що строк звернення до суду ним пропущено з поважної причини і у нього існують усі підстави для поновлення такого строку.

Вищевикладені обставини стали підставою звернення позивача до суду з даним позовом.

Просить поновити строк звернення до суду, визнати недійсним рішення сесії 19 позачергової сесії 4 скликання Левківської сільської ради Тульчинського району від 29.06.2005 в частині переведення землі площею 1,1 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 і відноситься до категорії "Господарчі двори" в категорію "Землі запасу сільської ради" та в частині надання ОСОБА_1 дозволу на підготовку матеріалів погодження та відведення земельної ділянки під забудову та сільськогосподарське використання площею 0,55 га. по АДРЕСА_1 . Також, просить стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 липня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати , і прийняти нову постанову по суті позовних вимог, якою задовольнити його позовні вимоги, вважає що рішення суду першої інстанції ухвалено з підстав неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції абсолютно безпідставно відмовив в задоволенні його клопотання про призначення експертизи криміналістичної експертизи по тій заяві, копія якої була подана представником відповідача разом з відзивом на позовну заяву, і на підставі якої представник відповідача доводив свої твердження про пропуск позивачем строку звернення до суду.

08 вересня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник відповідача зазначає, що при ухвалені рішення суд першої інстанції повно та всебічно дослідив усі надані сторонами докази у справі, а тому висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином. 05 жовтня 20220 року на адресу суду від позивача ОСОБА_3 надійшла заява про відкладення розгляду справи в зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні, однак доказів поважності причини суду не надано.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Слізяк Н.Р. в судове засідання не з`явилися про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином.

05 жовтня 2020 року на адресу апеляційного суду від представника відповідача адвоката Слізняк Н.Р. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, однак доказів поважності причини суду не надано.

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість проведення судового розгляду у відсутність осіб, які не з`явилися.

Інші учасники в судове засідання не з`явились про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, прийшла до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволені позову за спливом позовної давності суд першої інстанції з`ясував та зазначив в судовому рішенні про порушення права позивача оспорюваним рішенням Левківської сільської ради Тульчинського району від 29 червня 2005 року в частині переведення землі площею 1,1 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 і відноситься до категорії «Господарчі двори» в категорію «Землі запасу сільської ради» та в частині надання позивачу дозволу на підготовку матеріалів погодження та відведення земельної ділянки під забудову та сільськогосподарське використання

Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення судом першої інстанції норм процесуального права призвело до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що Відповідно до копії рішення Левківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 16 сесії 4 скликання від 26.01.2005 (а.с. 6-8), розглянувши заяву ОСОБА_1 , згідно ст. 121, 122 ЗК України, ст. 31, 33 Закону України "Про місцеве самоврядування", сільська рада вирішила, згідно з затвердженим проектом планіровки та забудови села Левківці, виділити позивачу ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,25 га. під будівництво та 0,85 га. для ведення особистого селянського господарства та надати дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 одержати у головного архітектора району будівельний паспорт на виділену земельну ділянку та дозвіл на виконання будівельних робіт. Попереджено ОСОБА_1 , що проведення будь-яких будівельних робіт на виділеній земельній ділянці без будівельного паспорта на забудову садиби, виданого районним архітертором, є самовільним будівництвом і тягне за собою наслідки, передбачені ст. 105 ЦК України. Після закінчення будівництва пред`явити житловий будинок і господарські будівлі для приймання комісією, назначеною виконкомом сільської ради.

Тобто, вказаним рішенням сільської ради позивачу ОСОБА_1 виділено земельну ділянку загальною площею 1,1 га. (0,25 га. + 0,85 га.).

В подальшому, рішенням Левківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 19 сесії 4 скликання від 29.06.2005 (а.с. 9), в зв`язку з тим, що земля 1,1 га. знаходиться на території АДРЕСА_1 , та перебуває в категорії "господарчі двори", а є бажаючі використовувати дану землю під сільськогосподарске виробництво, керуючись ст. 26, 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 12 Перехідних положень ЗК України, сільська рада вирішила перевести землю 1,1 га., що знаходиться на АДРЕСА_1 і відноситься до категорії "господарчі двори" в категорію "землі запасу сільської ради".

Рішенням Левківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 19 сесії 4 скликання від 29.06.2005 (а.с. 10), розглянувши заяву ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, керуючись ст. 26, 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 12, 151 п. 12 Перехідних положень ЗК України, сільська рада вирішила надати ОСОБА_2 дозвіл на підготовку матеріалів погодження та відведення земельної ділянки для сільськогосподарського використання площею 0,55 га. по АДРЕСА_1 .

Рішенням Левківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 19 сесії 4 скликання від 29.06.2005 (а.с. 10), розглянувши заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, керуючись ст. 26, 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 12, 151 п. 12 Перехідних положень ЗК України, сільська рада вирішила надати ОСОБА_1 дозвіл на підготовку матеріалів погодження та відведення земельної ділянки для сільськогосподарського використання площею 0,55 га. по АДРЕСА_1 .

Відповідно до протоколу засідання Левківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 19 сесії 4 скликання від 29.06.2005 (а.с. 11), вирішено відмінити рішення 16 сесії 4 скликання від 26.01.2005 "Про відведення земельної ділянки та надання дозволу на будівництво".

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічну норму закріплено у частині першій статті 19 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII.

Разом з тим відповідно до частини другої статті 4, пункту 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Аналогічну норму закріплено у частині першій статті 19 КАС України у редакції Закону № 2147-VIII.

З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

Конституційний Суд України у Рішенні від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України вирішив, що: положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень;

- положення пункту 1 частини першої статті 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно зі статтею 151Конституції України рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

При визначенні предметної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

За змістом положень ст. ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісового фонду; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

За ст. 20 ЗК України, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісового фонду, землі під господарськими будівлями і дворами, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства; г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об`єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства. Землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.

Відповідно до п. а ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Відповідно до ч. 2, 10 ст. 149 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

За ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред`являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.

Якщо ж особа звертається до відповідного органу з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду якого цей орган приймає відповідне рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 березня 2018 року в справі № 526/233/16-ц.

02 жовтня 2020 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи в яких міститься відповідь Левківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від 01 жовтня 2020 року № 02-10/226, якій зазначено, що в архівних матеріалах Левківської сільської ради немає:

- проекту відведення земельної ділянки під сільськогосподарське використання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 відповідно о рішення 19 позачергової сесії 4 скликання від 29 червня 2005 року;

- не надавалась в оренду, не приватизовувалась, не оформлялась, не викупалась, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 відповідно о рішення 19 позачергової сесії 4 скликання від 29 червня 2005 року

У справі, яка розглядається, позивач звернувся до суду з позовом на захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки під будівництво та ведення особистого селянського господарства, який не було реалізовано в порядку, передбаченому частиною шостою, абзацом першим частини сьомої статті 118 ЗК України. При цьому фактично речове право на земельну ділянку не виникло через не реалізацію оспорюваного рішення, а спору про право на земельну ділянку між позивачем та і особою, щодо якої прийнято рішення не має. Наявності існуючого речового права позивача або інших осіб на цю земельну ділянку суд не встановив.

З аналізу наведених норм убачається, що Левківська сільська рада Тульчинського району під час прийняття рішення в частині переведення землі площею 1,1 га, що знаходиться на АДРЕСА_1 і відноситься до категорії «Господарчі двори» в категорію «Землі запасу сільської ради» та в частині надання позивачу дозволу на підготовку матеріалів погодження та відведення земельної ділянки під забудову та сільськогосподарське використання здійснювала владні управлінські функції, оскільки в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з ... питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів ...».

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з покладенням на суб`єкта владних повноважень обов`язку доказувати правомірність своїх дій чи рішень, що значно звужує принцип змагальності порівняно із цивільним процесом, то суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, спір з приводу визнання недійсним рішення 19 позачергової сесії 4 скликання Левківської сільської ради Тульчинського району, яка є суб`єктом владних повноважень, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, аналіз доводів апеляційної скарги є недоцільним з огляду на встановлені порушення судом першої інстанції норм процесуального закону.

Наведене дає підстави для висновку про те, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням норм процесуального права, а саме статті 19 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Закриття провадження - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Згідно із частинами першою та другою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

З наведених підстав рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та закрити провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 372, п. 4 ч. 1 ст. 374, ч. 1 ст. 377, ст. ст. 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Мовчан В.В. задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 14 липня 2020 року скасувати, а провадження в справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 жовтня 2020 року

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк