Справа № 463/2746/19 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/811/2226/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м.Львова від 06 червня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії начальника відділу Личаківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області та старшого державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Данько Уляни Василівни, просив визнати постанову від 21 березня 2019 року начальника відділу Личаківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області у виконавчому провадженні №54554812 про скасування процесуального документу постанови про закінчення виконавчого провадження від 11 вересня 2017 року, якою скасовано документ «Постанова про закінчення виконавчого провадження» від 11.09.2017 року, що видав ОСОБА_2 при примусовому виконанні та зобов`язано державного виконавця відновити виконавче провадження неправомірною; зобов`язати начальника Відділу контролю за виконанням рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області скасувати постанову від 21 березня 2019 року начальника відділу Личаківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області у виконавчому провадженні №54554812 про скасування процесуального документу постанови про закінчення виконавчого провадження від 11 вересня 2017 року на підставі четвертого абзацу ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»; визнати постанову від 28 березня 2019 року старшого державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Данько Уляни Василівни про відновлення виконавчого провадження неправомірною; зобов`язати начальника відділу Личаківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області скасувати постанову від 28 березня 2019 року старшого державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Данько Уляни Василівни про відновлення виконавчого провадження на підставі абзацу другого ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

В обґрунтування скарги зазначає, що в Личаківському відділі Державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області перебуває виконавче провадження №54554812 за виконавчим листом №463/3711/16-ц, виданим 14.08.2017 року Личаківським районним судом м. Львова на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року, яким задоволені позовні вимоги ОСОБА_3 в частині усунення перешкод ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення до даного будинку, передачі ОСОБА_1 ОСОБА_3 ключів від дверей зазначеного житлового приміщення. Зазначає, що у вищевказаному будинку не проживає, так як передав його в оренду іншій особі, перешкод стягувачу у користуванні таким не чинить, а тому вважає, що державним виконавцем, всупереч вимогам ч.6 ст.67 Закону України «Про виконавче провадження», протиправно винесено постанову від 21.03.2019 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, та постанову державного виконавця від 28.03.2019 про відновлення виконавчого провадження.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06 червня 2019 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на рішення державних виконавців відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив ОСОБА_1 , вважає, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що на момент прийняття постанови у виконавчому провадженні №54554812 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження від 21.03.2019 року, не існувало передбачених Законом України «Про виконавче провадження» підстав для відновлення виконавчого провадження, а підставою для прийняття такої постанови є виключно наявність звернення ОСОБА_3 . Не заперечує того факту, що ним раніше були замінені замки у вхідних дверях до спірного будинку, однак зараз ним не вчинялись жодні дії, які б свідчили про перешкоджання ОСОБА_3 у користуванні будинком. Апелянт стверджує, що його перебування на подвір`ї будинку 03.05.2018 року зумовлене лише конфліктною ситуацією, яка виникла між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , орендарем будинку, що жодних неправомірних дій щодо ОСОБА_3 не вчиняв, що не проживає за вказаною адресою та будинок по АДРЕСА_1 перебуває в оренді у ОСОБА_6 . Крім того, відповідно до ч.6 ст.67 Закону України «Про виконавче провадження» у разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку. Таким чином, закон не ставить в обов`язок боржника доводити факт чинення перешкод кимось іншим, якщо він не чинить перешкод стягувачу, як і ним самим, якщо він доведе факт не перебування за вказаною адресою, що й боржник. Також апелянт звертає увагу на те, що ОСОБА_3 вже двічі було відмовлено у відновленні виконавчого провадження через порушення строків звернення, однак вказана обставина залишилась поза увагою суду, а відтак відновлення виконавчого провадження відбулось з грубим порушенням вимог закону.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що стягувачу, ОСОБА_3 , чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням, в яке її вселено згідно з рішенням суду, а боржником ОСОБА_1 не надано належних доказів, що такі перешкоди чиняться не ним, а іншою особою, а тому дійшов висновку, що оскаржувані постанови були прийняті відповідно до закону, в межах повноважень державних виконавців і право заявника не є порушеним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом першої інстанції встановлено, що на примусовому виконанні Личаківського ВДВС міста Львів ГТУЮ у Львівській області перебувало виконавче провадження №54554812 за виконавчим листом №463/3711/16-ц, виданим 14.08.2017 Личаківським районним судом м. Львова на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 20.02.2017, яким зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в користуванні будинком АДРЕСА_1 шляхом вселення до даного будинку, передачі ОСОБА_1 ОСОБА_3 ключів від дверей зазначеного житлового приміщення.

Актом державного виконавця від 05.09.2017 підтверджується, що ОСОБА_1 добровільно передав ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей та брами з метою виконання вищевказаного рішення суду, у зв`язку з чим постановою державного виконавця від 11.09.2017 закінчено виконавче провадження.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 звернулася до Личаківського ВДВС міста Львів ГТУЮ у Львівській області із заявою про відновлення виконавчого провадження, мотивуючи заяву тим, що ОСОБА_1 перешкоджає проживанню (перебуванню) ОСОБА_3 у житловому приміщенні, в яке її вселено.

У зв`язку з цим, постановою начальника відділу Личаківського ВДВС міста Львів ГТУЮ у Львівській області від 21.03.2019 скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження та зобов`язано державного виконавця відновити виконавче провадження.

Постановою старшого державного виконавця Личаківського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Данько У.В. від 28.03.2019 виконавче провадження відновлено.

Відповідно до ч. 6 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження» у разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 цього Закону. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку.

Звернення до суду зі скаргою ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що не чинить перешкод стягувачу у користуванні вказаним приміщенням, оскільки таке передано в оренду іншій особі, ОСОБА_6 , він у спірному житловому приміщенні не проживає.

Разом з тим, стверджуючи про те, що у спірному житловому будинку не проживає, ОСОБА_1 , всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження його проживання за іншою адресою.

Твердження апелянта про те, що він у спірному житловому будинку не проживає, спростовуються копією постанови Личаківського районного суду м.Львова від 17.01.2019, на яку у своїй скарзі посилається боржник, у такій зазначено, що останній зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а під час конфліктної ситуації перебував на подвір`ї вказаного будинку.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції вірно зазначив, що наявна в матеріалах справи копія договору оренди не спростовує доводів стягувача, що саме боржник перешкоджає проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке її вселено, не є беззаперечним доказом того, що ОСОБА_1 чиняться перешкоди ОСОБА_3 у проживанні в спірному житловому будинку.

Передача ОСОБА_1 в оренду житлового будинку АДРЕСА_1 , без зазначення конкретних приміщень, які передаються в оренду, також свідчить про чинення ним ОСОБА_3 перешкод у користуванні житловим будинком.

Доводи апелянта про те, що ним не чиняться перешкоди ОСОБА_3 у проживанні у спірному житловому будинку спростовуються письмовою заявою, посвідченою нотаріально, від 10.01.2019 року, у якій орендар спірного житлового будинку ОСОБА_6 зазначає, що ОСОБА_3 не зверталася до неї з проханням чи вимогою надати ключі від орендованого нею помешкання за адресою АДРЕСА_1 .

Категорично заперечуючи чинення ОСОБА_3 перешкод у користуванні спірним житловим будинком, скаржник ОСОБА_1 , стверджуючи про добровільне виконання ним рішення суду та передачу ОСОБА_3 ключів від житлового будинку і брами, не спростував тверджень ОСОБА_3 про неможливість користування житловим будинком та зазначеного у заяві ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_3 не зверталася саме до неї з проханням чи вимогою надати ключі від орендованого нею помешкання за адресою АДРЕСА_1 .

Наведеним спростовуються доводи апелянта про те, що він не проводив заміну замків у житловому будинку АДРЕСА_1 , оскільки передавши добровільно ключі від вхідних дверей житлового будинку та від брами при добровільному виконанні рішення суду 05.09.2017 року, у ОСОБА_3 не було б необхідності у зверненні до орендаря ОСОБА_6 в 2018 році з вимогою надати ключі від помешкання, про що ОСОБА_6 зазначає у заяві від 10.01.2019 року.

Встановлені судом вищезазначені обставини свідчить про неможливість доступу ОСОБА_3 до житлового будинку АДРЕСА_1 , про неможливість користування цим будинком саме з вини ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

На думку колегії суддів відновлення виконавчого провадження з метою вселення ОСОБА_3 не порушує жодних прав скаржника, оскільки ОСОБА_3 має право на проживання у спірному житловому будинку, що скаржником не заперечується.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржувані постанови були прийняті відповідно до закону, в межах повноважень державних виконавців і право заявника не було порушено, оскільки до таких висновків суд дійшов за наявності належних та допустимих доказів того, що стягувачу ОСОБА_3 чиняться перешкоди у користуванні житловим приміщенням, в яке її вселено згідно з рішенням суду, і боржником, на спростування такого висновку суду, не надано належних доказів, що такі перешкоди чиняться не ним, а іншою особою.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржувану увалу суду без змін.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 06 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 20.02.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.