КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №368/98/20 Головуючий у І інстанції Кириченко В.І
Провадження №22-ц/824/9491/2020 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок з присадибними господарськими будівлями та спорудами,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції із вказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22 січня 2019 року, серія НОМЕР_1 , після смерті якого відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на будинок садибного типу загальною площею 107, 4 кв. м, жилою площею 68,60 кв.м з присадибними господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадщину після смерті чоловіка позивачка прийняла шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Ржищівською міською нотаріальною конторою 15 січня 2020 року було заведено спадкову справу № 5/2020.

Відповідно до Договору про поділ спадщини від 15 січня 2019 року, укладений між позивачем та її сином, позивачка отримала у спадок після смерті чоловіка спадкове майно у вигляді будинку садибного типу з присадибними господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Проте за оформленням права власності на будинок за життя ОСОБА_4 не звертався.

Згідно Довідки від 19 січня 2020 року вих. № 15, виданої Виконавчим комітетом Великопріцьківської сільської ради Кагарлицького району Київської області, даний будинок 1991 року забудови не є комунальною власністю.

Згідно даних КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» державна реєстрація права власності на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , не проводилася.

15 січня 2020 року позивачка звернулась до Ржищівської міської нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , але отримала відмову, в зв`язку з тим, що відсутній документ, який підтверджує право власності на будинок. Позивачці було рекомендовано звернутися до суду із заявою про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

На підставі викладеного в позові, ОСОБА_1 просила суд першої інстанції визнати за нею право власності на житловий будинок загальною площею 107,40 кв.м., житловою площею 68,60 кв.м. з присадибними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 .

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 28 квітня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував всіх обставин справи, не надав належної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, що призвело до невірних висновків суду про відмову в задоволенні позовних вимог.

Так скаржник зазначає, що Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» від 05 серпня 1992 року № 449, до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. У зв`язку з чим загальні правила прийняття в експлуатацію не можуть поширюватись на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 05 серпня 1992 року.

Наказом Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95 затверджено новий порядок спрощеної процедури прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, де вп.3.1 вказано, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, збудовані до 05 серпня 1992 року,прийняттю в експлуатацію не підлягають і можуть бути зареєстровані як об`єкти права власності на підставі технічного паспорту. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли, за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями, отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно). За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Проте суд першої інстанції не прийняв до уваги той факт, що житловий будинок з надвірними будівлями був побудований спадкодавцем ОСОБА_4 в 1991 році, що підтверджується Технічним паспортом на будинок.

Таким чином, суд першої інстанції однобоко та упереджено розглянув справу, не оцінивши належним чином надані докази, та не врахувавши всі обставини справи під час ухвалення оскаржуваного рішення.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України та в межах строку наданого судом апеляційної інстанції, відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив. При цьому, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Лисюк О.В. підтримала апеляційну скаргу та просила суд її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручення поштових відправлень, про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомили.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неявка інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце судового розгляду не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, враховуючи таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 22 січня 2019 року, серія НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували в шлюбі з дня реєстрації шлюбу Великоприцьківською сільською радою 30 квітня 1989 року, згідно свідоцтва про укладення шлюбу, і до смерті спадкодавця.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина.

Спадщину після смерті чоловіка ОСОБА_1 прийняла шляхом постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. За заявою позивача та її сина, ОСОБА_2 , Ржищівською міською нотаріальною конторою 15 січня 2020 року було заведено спадкову справу № 5/2020, що підтверджується повідомленням завідувача Ржищівської міської державної нотаріальної контори від 15 січня 2020 року.

Відповідно до Договору про поділ спадщини від 15 січня 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та її сином, ОСОБА_2 , позивач отримала у спадок після смерті ОСОБА_4 спадкове майно у вигляді будинку садибного типу з присадибними господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Але цей договір не є допустимим доказом, так як не проведено державну реєстрацію права на жилий будинок.

15 січня 2020 року, звернувшись до Ржищівської міської нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , позивач отримала відмову, в зв`язку з тим, що відсутній документ, який підтверджує право власності на будинок.

Відповідно до технічного паспорта на будинок від 05 грудня 2019 року за життя спадкодавець в 1991 році побудував житловий будинок «А», прибудову «а», відкриту веранду «а1», ганок «а2», сарай «Б», сарай «б», сарай «б1», убиральню «б2», над «Б» сарай «л», душ «В», погреб «Г», навіс «Д», сарай «Ж», альтанку «З», колодязь №5 і в 2015 році ворота №1, в 2010 році огорожу № 2 , в 2015 році огорожу № 3 , в 2000 році вимощення №4, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

За оформленням права власності на будинок за життя ОСОБА_4 не звертався.

Згідно Довідки від 19 січня 2020 року вих. № 15, виданої Виконавчим комітетом Великопріцьківської сільської ради Кагарлицького району Київської області, даний будинок 1991 року забудови не є комунальною власністю.

Згідно даних КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» (лист від 03 грудня 2019 року вих. № 3317) державна реєстрація права власності на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , не проводилася.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала належних і допустимих доказів, що спадкодавець, на момент відкриття спадщини, був власником житлового будинку, а тому позивач як спадкоємець першої черги за законом не має права на спадкування житлового будинку. У даному випадку, спадкодавець мав право забудовника, а саме: подати відповідні документи для проведення державної реєстрації прав власності на житловий будинок відповідно до ст.31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування такого майна, що визначаються на час відкриття спадщини, та згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Відповідно до статей 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статей 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями частини четвертої статті 41 Конституції України і статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до пункту 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 року, є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна.

Порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в Державних будівельних нормах А.3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється, що по об`єктах, які збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається Бюро технічної інвентаризації.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх до експлуатації відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючих документів.

Зазначене також узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, які викладені в постанові суду від 27 травня 2020 року у справі №140/3261/17.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те що майно не належало спадкодавцю на праві власності, отже не могло бути успадкованим його спадкоємцями. Із матеріалів справи вбачається, що будинок збудований спадкодавцем у 1991 році на земельній ділянці, яка належала йому на праві власності, останній постійно проживав в цьому будинку, а тому, з врахуванням дати побудови будинку, навіть при відсутності правовстановлюючих документів на будинок, відповідно до наведених вище нормативних актів, цей будинок входить до складу спадщини ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 157, 158, 374, 376, 382, 383, 384 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 28 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок з присадибними господарськими будівлями та спорудами скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок з присадибними господарськими будівлями та спорудами задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок загальною площею 107,40 кв.м., житловою площею 68,60 кв.м. з присадибними господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: