Провадження №2/242/70/20
Справа №242/4327/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

10 лютого 2020 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Капітонова В.І., секретар судового засідання Нарижна О.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Селидове в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення боргу,

За участю представника позивача ОСОБА_4 -

встановив:

Позивач 20.09.2016 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15.09.2011 року позивач та ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з іншої сторони уклали договір про сумісну діяльність, відповідно до якого сторони, виходячи із загальних комерційних інтересів зобов`язалися сумісно діяти без створення юридичної особи шляхом об`єднання майна, грошових кошів, інших матеріальних ресурсів, свого професійного досвіду, а також ділової репутації і ділових зв`язків з метою ведення «Нью-Йорк-Стрит-Пицца». В рамках договору сторони внесли вклади, розмір і умови внесення яких закріплені у ст. 2 Договору про сумісну діяльність, а саме вартість сумісного проекту оцінюється в 1 000 000,00 грн. Процентне співвідношення вкладів учасників складає по 50%, тобто по 500 000,00 грн., при цьому кредитори дають позику боржникам в розмірі 300 000,00 грн. під 15% річних на строк до двох років до повного погашення боргу. Зазначає, що позивач надав відповідачам позику у розмірі 300 000,00 грн., який відповідачі повинні були повернути до 15.09.2013 року, але до тепер борг не сплачено. Окрім основної суми боргу відповідачі не повернути проценти за користування грошовими коштами у розмірі 224629,64 грн. Також, у зв`язку з тим, що борг не сплачено, позивач маж право вимагати його повернення враховуючи інфляційну складову та 3% річних. Просить суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму боргу у розмірі 1 041 951,40 грн., з яких основна сума боргу - 524 629,64 грн., інфляційної складової 470 278,00 грн., 3% річних 47 043,74 грн., та судові витрат у розмірі 6890,00 грн.

Заочним рішення Селидівського міського суду Донецької області від 02.11.2016 року позов задоволено повністю.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 10.04.2019 року заочне рішення суду від 02.11.2016 року скасовано, постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 27.06.2019 року провадження у справі закрито, оскільки спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Постановою Донецького апеляційного суду від 14.08.2019 року ухвалу суду від 27.06.2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2019 року цивільну справу передано даному складу суду.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 06.09.2019 року справу прийнято до провадження та з урахуванням вимог ст. 33 ЦПК України, оскільки у справі ухвалою суду від 04.06.2019 року закрито підготовче засідання, постановлено розглядати справу за правилами позовного (загального) провадження та призначено справу до розгляду справи по суті.

Позивач у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник позивача ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги просила їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Надали суду відзив на позовну заяву, в якому заперечували проти позовних вимог, зазначали, що з позивачем не було укладено договір позики, а також позивачем не доведено факт передачі коштів. Просили відмовити у задоволенні позову та розглянути справу без їх участі.

З`ясувавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

15.09.2011 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір про сумісну діяльність. Предметом договору є сумісні дії учасників без створення юридичної особи шляхом об`єднання майна, грошових кошів, інших матеріальних ресурсів, свого професійного досвіду, а також ділової репутації і ділових зв`язків з метою ведення сумісного бізнесу «Нью-Йорк-Стрит-Пицца».

Сторонами договору є «Учасник 1» - ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , «Учасник 2» - ОСОБА_2 і ОСОБА_3 .

Пунктом 2 Договору від 15.09.2011 року визначено вклади учасників, згідно з яким, вартість спільного проекту оцінюється у 1 000 000,00 грн., відсоткове співвідношення вкладів учасників складає по 50%, тобто по 500 000,00 грн., при цьому Учасник1 надає позику Учаснику2 у розмірі 300 000,00 грн. із сплатою 15% річних строком до 2-х років до повного погашення боргу.

Сумісна діяльність за договором затверджена на строк до 15 вересня 2014 року (п. 1.2 Договору).

Скасовуючи ухвалу суду від 27.06.2019 року Донецький апеляційний суд у своїй постанові зазначив, що предметом спору у даній справі є захист прав позикодавця.

Звертаючись із даним позовом, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суму боргу за договором позики, яку позивач надав відповідачам для формування вкладу учасників.

Тобто спір між сторонами виник щодо повернення позичальниками грошових коштів позикодавцеві.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 1 статті 1051 ЦК України передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

На підтвердження укладання договору позики позивач надав суду лише договір про намір створення сумісного бізнесу піцерії укладений між сторонами та умовами цього договору було передбачено передачу позивачем ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позики для ведення бізнесу у розмірі 300 000,00 грн.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 факт отримання у позивача грошових коштів у позику заперечували і посилалися на відсутність у справі доказів, що підтверджують факт передачі грошей.

При вирішенні даної справи суд враховує правову позицію роз`яснену у Постанові Верховного Суду від 22.08.2019 року у справі №369/3340/16-ц (провадження №61-7418св18), де зазначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

У даній справі судом надано оцінку договору на який посилався позивач, як на підставу обґрунтування позовних вимог, та дійшов висновку, що даний договір не містить відомостей щодо отримання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 від ОСОБА_1 грошових коштів у позику, тобто не підтверджує факт передачі коштів.

Позивач та відповідачі наводили аргументи, які на їх думку є відповідною підставою для задоволення позову і відмову у задоволенні позову.

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення. Але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент.

Питання належного вмотивування судового рішення розглядав Європейський суд з прав людини у справі "Єлісей-Узун і Андоні проти Румунії" (заява №42447/10).

В ході вирішення питання про забезпечення дотримання гарантій ст. 6 Конвенції ЄСПЛ, зокрема, нагадав про власну прецедентну практику щодо принципу змагальності, принципу рівності процесуальних можливостей сторін, а також обставини, за яких оцінка національного суду фактів у конкретній справі може вважатися "довільною".

Раніше ЄСПЛ постановляв, що самі судді повинні дотримуватися принципу змагальності, зокрема, коли вони відхиляють апеляцію або задовольняють позов на підставі питання, порушеного судом за власним бажанням. У зв`язку з цим важливо, щоб ті, хто пред`являв свої претензії до суду, покладалися на належне функціонування системи правосуддя: це забезпечується, серед іншого, впевненістю в тому, що сторона спору буде заслухана щодо всіх обставин справи.

Іншими словами, законним є те, що сторони спору сподіваються, що вони будуть проінформовані про те чи потребує певний документ або довід їх коментаря.

Нарешті, Суд нагадав, що пункт 1 статті 6 зобов`язує суди умотивовувати свої рішення, але дану вимогу не слід розуміти як таку, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Ступінь застосування цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Більше того, необхідно враховувати, зокрема, різноманітність доводів, з якими сторона у справі може звернутися до суду, та відмінності, що існують у Договірних Державах стосовно встановлених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків та викладення і підготовки судових рішень. Ось чому питання про те, чи виконав суд обов`язок умотивувати своє рішення, як того вимагає стаття 6 Конвенції, можливо вирішити лише з обставин відповідної справи.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви з підстав не доведення позивачем факту передачі грошових коштів відповідачам, суд з урахуванням правової позиції Європейського Суду, за встановлених у даній справі обставин не оцінює інші аргументи, наведені сторонами, як такі, що не впливають на правильну оцінку спірних взаємовідносин.

Оцінивши надані суду докази в їх сукупності, враховуючи роз`яснення викладені у Постанові Верховного Суду від 22.08.2019 року у справі №369/3340/16-ц (провадження №61-7418св18), суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 12,13,81,259,258,263-265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після її функціонування, безпосередньо до Донецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 20.02.2020 року.

Суддя В.І.Капітонов