Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 755/19064/18
Номер провадження 22-ц/824/11514/2020
Головуючий у суді першої інстанції В.П. Гончарук
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
05 жовтня 2020 року місто Київ

Номер справи 755/19064/18

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л.Д. (суддя - доповідач), Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

сторони:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року, ухвалене у складі судді Гончарука В.П., повне рішення складене 01 липня 2019 року, -

в с т а н о в и в :

АТ КБ «ПриватБанк» у грудні 2018 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 08.08.2006 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №KIM0GA0000033П, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 29290 дол.США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних та з кінцевим терміном повернення до 08.08.2010. З метою забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань за вказаним договором між кредитором, позичальником та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , як майновими поручителями, було укладено договір іпотеки, згідно умов якого останні передали в іпотеку банку належне їм на праві приватної власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61,2 кв.м. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за вищевказаним кредитним договором Банк звертався раніше до суду з позовом до майнових поручителів і рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на зазначену вище квартиру, шляхом застосування процедури її продажу, встановленою ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки станом на момент звернення до суду із даним позовом, позивач позбавлений можливості задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок його предмету, а саме у зв`язку із застосуванням органами державної виконавчої служби положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», АТ КБ «ПриватБанк» було змушене звернутись до суду із вказаним позовом, відповідно до вимог якого просило передати йому в управління предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , на період до її реалізації або повного виконання умов кредитного договору №KIM0GA0000033П від 08.08.2006. Також позивач просив надати йому право на укладання будь-яких угод, пов`язаних з переданням в управління майном,у тому числі договорів оренди, угод з підприємствами для обслуговування вказаної квартири, отримання коштів за даними угодами, зобов`язати відповідачів передати іпотекодержателю правовстановлюючі документи на іпотечне майно та інші необхідні для управління документи на період до її реалізації або повного виконання умов кредитного договору та надати фізичний доступ до переданого в управління майна (передати ключі, коди охоронної сигналізації тощо).

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Дане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки предметом даного спору являється передана в іпотеку житлова квартира, цільове призначення якої не пов`язане із господарською діяльністю, отриманням продукції, плодів та доходів, тому не зважаючи на той факт чи звернуто стягнення на цей предмет іпотеки, підстави для застосування до виниклих правовідносин статті 34 Закону України «Про іпотеку» відсутні. При цьому, сторонами при підписанні договору іпотеки було визначено всі його істотні умови, зокрема вирішено питання щодо позасудового врегулювання спору та не передбачено можливості звернення іпотекодержателя до суду з позовом, зокрема про передачу в управління предмета іпотеки та правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Разом з тим, у разі задоволення вказаного позову, а саме шляхом надання дозволу позивачу на укладання договорів (угод) оренди спірної квартири та передачі її в оперативне управління (користування) третім особам без згоди відповідачів, будуть порушені права останніх не тільки як власників переданого в іпотеку майна, але як і мешканців вказаної квартири, що в свою чергу суперечитиме вимогам житлового законодавства.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування поданої скарги, позивач вказував на те, що вирішуючи спір у даній справі та відмовляючи позивачу у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не врахував тієї обставини, що позивач, як іпотекодержатель, на підставі ст.34 Закону України «Про іпотеку» має право на отримання доходу від предмету іпотеки шляхом його здачі в оренду. А тому, враховуючи той факт, що відповідач припинив виконувати взяті на себе за кредитним договором зобов`язання та на даний момент існує суттєвий дисбаланс прав та обов`язків у виниклих із відповідачами правовідносинах, а саме забезпечене іпотекою зобов`язання належним чином не виконується, позичальник та іпотекодавці користуються майном, плату не здійснюють, а борг зростає. Позивач вважає, що предмет іпотеки втрачає свою суть та не забезпечує зобов`язання у повній мірі.

Відповідачі своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Згідно з вимогами п.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд апеляційних скарг здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, а також його ціну, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, у відповідності до положень ч.ч.2, 5 ст.263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, суд дійшов висновку про те, що подана позивачем апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Так, відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що предметом даного спору є передана в іпотеку житлова квартира, цільове призначення якої не пов`язане із господарською діяльністю, отриманням продукції, плодів та доходів, тому не зважаючи на той факт чи звернуто стягнення на цей предмет іпотеки, підстав для застосування до цих правовідносин положень ст.34 Закону України «Про іпотеку» не існує. При цьому, суд звернув увагу на те, що задоволення позову у даній справі може призвести до порушення житлових прав мешканців спірної квартири, за якими зберігається право користування квартирою.

Переглядаючи в апеляційному порядку дане рішення суду, колегія суддів не може погодитись із вказаними висновками суду, а саме в частині відмови у задоволенні позову, що був пред`явлений АТ КБ «ПриватБанк» до відповідача ОСОБА_2 , оскільки такі висновки не відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 08.08.2006 між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №KIM0GA0000033п, за умовами якого останньому було надано кредит на споживчі цілі у загальному розмірі 29290 дол.США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим строком повернення 08.08.2010 (а.с.5-7).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 08.08.2006 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно умов якого останні передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 61,2 кв.м., житловою площею - 38,6 кв.м., яка належить іпотекодавцям на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.02.1997, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м.Києва, згідно з розпорядженням №31-47 від 11.02.1997, та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 27.02.1997 за реєстровим №691 (а.с.8-10).

У частині четвертій статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, з наявної в матеріалах справи копії заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2013 року вбачається, що судом в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KIM0GA0000033п від 08.08.2006, укладеним між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , у розмірі 73037,30 дол.США, що в еквіваленті до національної валюти станом на 22.05.2013 становить 583568,03 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 61,20 кв.м., шляхом застосування процедури продажу квартири, встановленої ст.38 Закону України «Про іпотеку», визнавши початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/ незалежним експертом на стадії оцінки майна. Вказане рішення набрало законної сили 10.12.2013 (а.с.14-16).

Крім того, за змістом вказаного рішення також вбачаться, що під час розгляду Дніпровським районним судом міста Києва справи за позовом АТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на спірний предмет іпотеки, судом було прийнято заяву позивача про уточнення позовних вимог, відповідно до якої останній виключив зі складу відповідачів ОСОБА_2 . З дослідженої у судовому засіданні копії свідоцтва про смерть суд встановив, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, вказаним судовим рішенням було встановлено той факт, що відповідач ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Проте, вирішуючи спір у даній справі, зокрема в частині пред`явленого позову до вказаної особи, яка станом на момент подачі позову до суду померла, суд першої інстанції не дослідив належним чином наявні в матеріалах справи докази, а також обставину щодо її смерті. Відтак, судом було залишено без уваги те, що позивачем пред`явлено позов до померлого відповідача.

У відповідності до положень статті 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи. Згідно з частиною першою статті 47 цього Кодексу здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. При цьому цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у день її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 55 ЦПК України У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Тобто вказана норма закону підлягає застосуванню виключно в разі, коли відповідач на момент відкриття провадження мав цивільну процесуальну дієздатність, однак помер після відкриття провадження у цивільній справі.

Правонаступництво у разі смерті фізичної особи можливе в порядку статті 55 ЦПК України шляхом залучення правонаступника лише за умови, якщо фізична особа померла після відкриття провадження у справі, оскільки цивільне процесуальне законодавство не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі.

Вирішення питання щодо належних процесуальних дій суду у випадку звернення з позовом до особи, що померла на час пред`явлення позову, залежить від стадії судового провадження, на якій судом було встановлено факт пред`явлення позову до померлої особи.

Зокрема, якщо на стадії відкриття провадження у справі в результаті виконання вимог частини шостої статті 187 ЦПК України суд встановить, що фізична особа - відповідач знятий з обліку у відповідному органі реєстрації місця перебування та місця проживання особи у зв`язку із смертю, у відкритті провадження має бути відмовлено на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України (заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства).

У тому випадку, якщо факт смерті відповідача, що настала до подання позову, буде встановлено на стадії судового розгляду, суду необхідно закрити провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства). При цьому, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво, позивачу має бути роз`яснене його право звернутися з відповідним позовом до спадкоємців померлого боржника в порядку, передбаченому статтею 1281 ЦК України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 26 червня 2019 року, прийнятій у справі №234/7927/16-ц.

Отже, наслідком того, що позивач пред`явив позов до відповідача, який помер до пред`явлення позову (відповідно до відкриття провадження у справі), є закриття провадження у справі, а не відмова по суті позовних вимог.

З огляду на положення статей 46, 47 ЦПК України, у разі встановлення під час судового розгляду факту пред`явлення позову до померлої особи формальні підстави для застосування судом положень ст.55 ЦПК України та встановлення правонаступників відсутні у зв`язку з тим, що підставами процесуального правонаступництва можуть бути лише обставини, які виникли під час судового провадження у справі, а не до його початку, тобто до відкриття провадження у справі.

Згідно з вимогами ч.ч.1-3, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За правилами ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи той факт, що судом першої інстанції під час ухвалення у даній справі оскаржуваного рішення не було належним чином досліджено наявні в ній докази, а саме рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2013 року у справі №755/14440/13-ц, у якому судом було встановлено, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» та скасування рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 із закриттям провадження у справі в цій частині вимог.

Слід також роз`яснити позивачу його право звернутися з відповідним позовом до спадкоємців померлого боржника в порядку, передбаченому ст. 1281 ЦК України.

Що стосується висновків суду про відмову у задоволенні пред`явленого позивачем позову до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , колегія судів вважає їх такими, що відповідають вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, згідно наданої копії постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служи Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві від 28.04.2016 позивачу було повернуто виконавчий документ, що був виданий на примусове виконання вищевказаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV, у зв`язку із відсутністю іншого майна, а також встановленої Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборони щодо звернення стягнення на вказане нерухоме майно (а.с.17).

Як зазначав позивач у своїй позовній заяві до теперішнього часу власниками предмету іпотеки є відповідачі, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Заборгованість ОСОБА_1 за основним зобов`язанням не погашена та станом на 22.11.2018 становить 211598,71 дол.США, що складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 17107,92 дол.США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 17527,95 дол.США, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 2222,70 дол.США, а також пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у сумі 174740,14 дол.США (а.с.11-12).

Так, відповідно до положень статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Відповідно до статті 589 ЦК України та частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Як передбачено статтею 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду.

Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

З аналізу положень статті 34 Закону України «Про іпотеку» випливає, що для передачі іпотечного майна іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому вказаним законом, мають існувати наступні обставини: прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки; наявність у іпотекодержателя мети на отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна, що в свою чергу повинні відповідати цільовому призначенню предмета іпотеки.

Частиною першою статті 39 Закону України «Про іпотеку» також передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, серед іншого, заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні.

Вбачається, що заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2013 року про звернення стягнення на спірне іпотечне майно заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації застосовані не було.

Відповідно до абзацу другого пункту 7 договору іпотеки від 08.08.2006 предмет іпотеки передається в іпотеку з невід`ємними приналежностями, які знаходяться в ньому. Предмет іпотеки зареєстрований у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об`єкт права власності. Предмет іпотеки знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Цільове призначення предмету іпотеки жила нерухомість.

За пунктом дев`ятим вказаного договору сторони погодили, що на термін дії цього договору предмет іпотеки залишається у володінні та користуванні іпотекодавців.

З реквізитів договору іпотеки також вбачається, що відповідачі зареєстровані та проживають у спірній квартирі.

Як було зазначено позивачем у позовній заяві, задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки, на яке рішенням суду було звернуто стягнення, він позбавлений можливості, у зв`язку із застосуванням органами державної виконавчої служби Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Так, частиною першою статті 9 Закону України «Про іпотеку» закріплено, що іпотекодавець має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При користуванні предметом іпотеки іпотекодавець повинен не припускати погіршення стану предмета іпотеки та зменшення його вартості понад норми його звичайної амортизації (зносу).

При цьому, 07 червня 2014 року набув чинності Закон України від 03 червня 2014 року №1304-VII«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону №1304-VII протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Вказаний Закон є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню.

Викладене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц (провадження № 14-111цс19).

З матеріалів справи вбачається, що у виниклих між сторонами правовідносинах предмет іпотеки підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки останній за договором іпотеки від 08.08.2006 виступає як забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором, що наданий йому АТ КБ «ПриватБанк» на споживчі цілі та в іноземній валюті. При цьому, спірна квартира використовується відповідачами як місце постійного проживання та її загальна площа не перевищує 140 кв.м.

Вказані обставини в ході розгляду справи, як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, стороною позивача спростовані не були.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Велика Палата Верховного Суду у свої постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц дійшла висновку, що прийнявши Закон №1304-VII від 03.06.2014 держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Отже, вказаним прийняттям Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» державою були захищені житлові права певної категорії громадян України, які отримали кредит у кредитних установах - резидентів України в іноземній валюті, оскільки внаслідок виниклої ситуації за час здешевлення національної волюти та коливання валютного курсу, така категорія громадян потребувала захисту гарантованого Конституцією України права на житло.

У справі, що розглядається, позивач, не маючи на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» можливості виконати судове рішення про звернення стягнення на спірне майно в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №KIM0GA0000033П, має намір отримати у своє управління предмет іпотеки, який за своїм цільовим призначенням слугує жилою нерухомістю, задля отримання доходів, зокрема від здачі його в оренду третім особам.

Як визначено у пункті п`ятому частини першої статті3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Згідно зі положеннями статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненнями чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Згідно з вимогами частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За таких обставин, враховуючи, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили не виконано в порядку, передбаченому приписами Закону України «Про виконавче провадження», а спеціальним актом - Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», прямо передбачено, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії цього Закону, та відповідно до вимог якого процедура реалізації спірного майна не може бути розпочата, суд дійшов правильного висновку щодо неможливості задоволення пред`явленого АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 позову про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя.

Відтак, ухвалюючи рішення у даній справі в частині вирішення спору між позивачем та відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги у цій частині не підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому АТ КБ «ПриватБанк» в позові не зазначало, яким чином при вказаних обставинах позивачем буде здійснено отримання доходу від іпотечного майна і чи не призведе це до порушення прав відповідачів щодо користування спірною квартирою, виселення відповідача, а також не конкретизує яким саме способом він просить суд зобов`язати відповідачів надати фізичний доступ до переданого в управління майна.

Також, після закінчення дії встановленої Законом №1304-VII від 03 червня 2014 року заборони на примусове стягнення спірного майна та відповідно до закінчення процедури реалізації останнього банк не позбавлений буде можливості звернутися до суду із відповідним позовом про передачу вказаного предмета іпотеки в управління іпотекодержателя.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не спростовують.

Рішення суду першої інстанції, що переглядається апеляційним судом, у частині вирішення спору між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевіреними судом, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

А саме, про скасування судового рішення в частині вирішення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», що були пред`явлені до відповідача ОСОБА_2 із закриттям провадження у справі в цій частині позовних вимог банку, згідно наведених вище підстав.

При цьому, рішення суду в частині вирішення позовних вимог банку до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 апеляційний суд залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.п.1, 2 ч.1 ст.374, 375, ч.1 ст.377, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року у частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя скасувати.

Провадження у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя закрити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 01 липня 2019 року в частині вирішення позовних Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова суду складена 05 жовтня 2020 року.

Судді:

Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна