Справа № 159/932/19 Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І. М.
Провадження № 22-ц/802/109/20 Категорія: 16 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.

суддів - Матвійчук Л. В., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р. С.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника третьої особи - Ковальчук О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Тойкутської сільської ради Ковельського району Волинської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа на стороні відповідача Головне управління Держгеокадастру у Волинській області, про визнання права власності на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником ОСОБА_2 , на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2019 року, В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_5 . Вказує, що після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входило, зокрема, право на земельну частку (пай). ІНФОРМАЦІЯ_2 помер брат ОСОБА_6 , а ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати ОСОБА_7 , які за життя фактично прийняли спадщину після смерті батька і чоловіка ОСОБА_5 , однак правовстановлюючих документів не оформили у зв`язку з об`єктивними причинами.

Позивач зазначала, що за рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 09.03.2016 р. за нею визнано право власності на спадкове майно - житловий будинок АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 мав право на земельну частку (пай) і був включений у списки на її отримання. Вона ж як спадкоємець належно не дооформила документи по отриманню сертифіката на земельну частку (пай), на який мав право батько. Також вказує, що строк прийняття спадщини після смерті її батька закінчився ще до 01.01.2004 р., коли був чинним ЦК УРСР (в ред. 1963 р.), а тому відповідно до ст. ст. 525, 526, ч. 1 ст. 548, п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 549 ЦК України (в ред. 1963 р.) право власності на земельну частку (пай) перейшов до неї як спадкоємиці. Вказувала, що вона зверталась до Управління Держгеокадастру у Ковельському районі Волинської області та Ковельської РДА Волинської області із заявою про видачу сертифіката на право на земельну частку (пай), однак останні їй відмовили. Покликаючись на ч. 3 ст. 152 ЗК України, ст. 2 Указу Президента України від 08.08.95 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», судову практику, зазначає, що не отримання сертифіката на право на земельну частку (пай) особою, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не позбавляє її як спадкоємця права на земельну частку.

На підставі наведеного позивач просила суд визнати за нею право власності на цілу земельну частку (пай) у розмірі 2,1 умовних кадастрових гектарів на території Тойкутської сільської ради Ковельського району Волинської області в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення - про задоволення позову. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Судом допущено невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи. Зазначає, що відмова у задоволенні позову позбавляє її права власності на майно, яке вона могла успадкувати після смерті свого батька, який за своє життя не отримав належні правовстановлюючі документи на спірну земельну частку (пай).

Відзиву на апеляційну скаргу сторонами не подано.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_5 після нього спадщину у встановленому законом порядку фактично прийняли його дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_6 , а доказів належності позивача до кола спадкоємців майна ОСОБА_7 суду не надано.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним критеріям оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до положень ст.ст.55 Конституції України, ст.16 Цивільного кодексу України та ст.4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_1 - позивачки у справі, що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 04.05.72 р. Зарічанською сільською Радою Ковельського району Волинської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_5 помер (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 ,брат ОСОБА_1 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачкиОСОБА_7 , що вбачається із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 .

Згідно з копією довідки № 506 від 04.07.2014 р., виданою ОСОБА_1 . Тойкутською сільською радою Ковельського району Волинської області відповідно до запису в погосподарській книзі за 2014 рік за №0138 рахується господарство, головою якого була ОСОБА_7 , яка з 1949 р. постійно по день своєї смерті проживала там разом із своїм чоловіком - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сином - ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . І лише з 1996 р., тобто через два роки після смерті батька, та на час смерті матері і по даний час у вказаному вище будинку значиться проживаючою позивач (а.с.45).

Судом першої інстанції встановлено, що на час смерті ОСОБА_5 батька позивачки остання не проживала у спірному будинку та спадщину після його смерті прийняла ОСОБА_7 як пережиле подружжя та ОСОБА_6 як син.

Як ствердила в судовому засіданні апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 , вона не зверталась у шестимісячний строк після смерті батька до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і з позовом до суду про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до рішення Тойкутської сільської ради Ковельського району Волинської області від 06 червня 1995 року №4/8 Колективному сільськогосподарському підприємству імені Ватутіна видано Державний акт на право колективної власності на землю КСГП «ім. Ватутіна» 23 жовтня 1995 року (а.с.9-10).

Як вбачається з копії довідки № П - 596 від 09.11.2018 р., виданої Ковельською райдержадміністрацією Волинської області, ОСОБА_5 був включений у списки громадян, які померли після 15.05.1992 р. і мають право на одержання середньої частки (паю) у КСП ім. Ватутіна Ковельського району Волинської області відповідно до Державного акту на право колективної власності на землю, але сертифікат на померлого ОСОБА_5 не видавався.

У відповіді Держгеокадастру у Волинській області від 08.11.2018 р. № П-178/0-0.181-184/142-18 на заяву ОСОБА_1 вказано, що управлінням не може бути виданий сертифікат на право на земельну частку (пай), оскільки відсутні бланки сертифікатів (а.с.13).

Зазначені фактичні обставини, встановлені судом при розгляді даної справи, сторонами не оспорюються. Правовідносини, які виникли між сторонами справи на їх підставі, мають наступне правове регулювання.

Предметом спору у справі є вимоги про визнання права власності на земельну частку (пай) за спадкоємцем члена колишнього КСП.

Позивачка стверджувала, що вона є спадкоємцем після смерті батька, який помер у 1994 році і мав право на земельну частку (пай), однак сертифіката не отримав, а тому порядку спадкування їй належить право власності на цілу земельну частку (пай) у розмірі 2,1 умовних кадастрових гектарів на території Тойкутської сільської ради.

Суд першої інстанції правильно вважав, що такі твердження належним чином не доведені та є безпідставними.

Відповідно до частини дев`ятої статті 5 ЗК України кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі Указ № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Відповідно до пункту 2 Указу № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

Згідно зі статтями 22, 23 ЗК України та відповідно до вище зазначеного указу особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

За змістом даних норм Закону особа набуває право на земельний пай за наявності наведених вищетрьох умов.

Системний аналіз вищезазначеного вказує на те, що головним критерієм для визнання за особою права на земельну частку (пай)є членство у колективному сільськогосподарському підприємстві, сільськогосподарському кооперативі, сільськогосподарському акціонерному товаристві, а також те, що особа є пенсіонером, який раніше працював в ньому і залишається членом зазначеного підприємства, кооперативу, товариства.

Відповідно до абзацу першого, другого частини першої статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Згідно з пунктами 23, 24 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що судам потрібно мати на увазі, що згідно зі статтею 25 ЗК України при приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ, організацій земельні ділянки передаються їх працівникам, а також пенсіонерам з числа працівників з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування і кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості). Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК). Член колективного сільськогосподарського підприємства (далі КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Таким чином, основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Для набуття права на земельну частку (пай) колективного сільськогосподарського підприємства особа повинна бути членом такого підприємства та мати необхідний обсяг правоздатності на день видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акта на право колективної власності на землю і, відповідно, для спадкування такого права воно має існувати у спадкодавця на день відкриття спадщини.

За наведених обставин не мають правового значення доводи про фактичний вступ у спадщину померлої матері позивачки після смерті батька ОСОБА_5 , оскільки вона просить визнати за нею право власності на цілу земельну частку (пай) в порядку спадкування після смерті батька, не надавши доказів прийняття спадщини.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на земельну частку (пай).

У зв`язку з цим суд правильно вважав, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 жовтня 2019 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді