Номер провадження: 22-ц/813/6851/20
Номер справи місцевого суду: 496/2960/19
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Сєвєрової Є.С.,

суддів: Ващенко Л.Г., Колеснікова Г.Я.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 28 лютого 2020 року у складі судді Буран В.М.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтований тим, що 19.12.2012 між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднано до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 19.12.2012. ОСОБА_1 було отримано кредит у розмірі 9629,45 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею Генеральна угода разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Проте, відповідач протягом тривалого часу ухилялась від виконання умов зазначеного кредитного договору, зокрема не сплачувала банку кредитні кошти та інші передбачені кредитним договором платежі, у зв`язку з чим станом на 20.05.2019 у неї перед банком виникла заборгованість у розмірі 29217,80 грн., яка до теперішнього часу не погашена.

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 28 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду, АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що предметом позовних вимог є невиконання відповідачем зобов`язань за Генеральною угодою від 19.12.2012, вказаний договір було додано до позовної заяви до суду. Вказаний договір передбачає, що розмір відсоткової ставки сторони визначили на рівні 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, розмір щомісячного платежу 245,84 грн. (п. 2.1 угоди). Відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди при порушенні позичальником строків погашення заборгованості позичальник сплачує штраф у розмірі 1962,73 грн. Тобто сторонами при укладанні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. Укладення кредитного договору підтверджується, зокрема, наявними в матеріалах справи розрахунками заборгованості.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку ст. 369 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент підписання Угоди, ОСОБА_1 погодилась на умови за яких зобов`язалась сплачувати 1,5% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, будь-яких доказів на підтвердження зміни умов тарифу кредиту, які полягали у збільшенні відсоткової ставки за отриманні послуги банку суду не надано. Банк посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які виконанні у формі витягу із веб-сайту, як невід`ємні частини спірного договору, однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом установлено, що 08.08.2008 відповідач підписала анкету - заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 6).

19.12.2012 між банком та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду б/н про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт з метою створення сприятливих умов для виконання боржником зобов`язань по кредитному договору від 08.08.2008, а також приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

АТ КБ «ПриватБанк» як на підставу позовних вимог, посилається на невиконання відповідачем умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, укладеної між позивачем та ОСОБА_1 .

На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» надано анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанк» від 08.08.2008; Генеральну угоду від 19.12.2012, розрахунок заборгованості за кредитним договором; витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

В позовній заяві позивач зазначає, що у зв`язку з порушенням кредитних зобов`язань відповідач має заборгованість у сумі 29217,80 грн., у тому числі: 6879,42 грн - заборгованість за кредитом, 6251,30 - заборгованість за процентами за користування кредитом, 14124,35 грн- заборгованість за пенею та комісією, 1962,73 грн штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди.

Вбачається, що згідно з пунктами 1.1.1, 1.1.2, 1.1.3 Генеральної угоди, сторони погодили за кредитним договором від 08.08.2018 зменшити розмір заборгованості, яка виникла у період з дати надання кредиту, а саме проценти на 1962,73 грн., комісію на 0,0 грн.. та штраф на 0,0 грн.; визначили, що заборгованість за цим договором становить 10240,46 грн., остання дата погашення заборгованості 31.12.2017.

Відповідно до пункту 2.1 Генеральної угоди банк надає позичальнику ОСОБА_1 строковий кредит у розмірі 9629,46 грн. на строк 60 місяців з 19.12.2012 по 31.12.2017 шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника повернути кредит, сплатити проценти у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказаній заяві, Умовах і правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється з 1 по 25 число кожного місяця. Позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) у розмірі 245,84 грн. для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, а також інших витрат відповідно до Умов і правил. Останнє погашення заборгованості повинно бути здійснено не пізніше 31.12.2017. Строк кредитування 60 місяців з 19.12.2012 по 31.12.2017.

За наведених обставин, суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та прийшов до висновків, які не відповідають обставинам справи з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог.

В п.2.2 Генеральної угоди згідно із ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України у випадку порушення позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій Генеральній угоді, Умовах і правилах, більше ніж на 31 день, за зобов`язаннями, строк по яких не настав, сторони узгодили, що строком повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1962,73 грн.

Пунктом 2.3 визначено для надання послуг, банк видає позичальнику платіжну карту відповідно до п.2.1 Генеральної угоди.

Згідно з пунктом 2.10 Генеральної угоди позичальник доручає банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту у сумі 611 грн. на будь-який рахунок, відкритий в ПАТ КБ «Приватбанк».

Отже, підписуючи Генеральну угоду відповідач взяв на себе зобов`язання до 31.12.2017 сплатити заборгованість за кредитом у розмірі 9629,46 грн.

Апеляційний суд вважає, що в разі, якщо відповідач взяв на себе зобов`язання, то воно підлягає виконанню з його боку, а в разі порушення зобов`язання, кошти повинні бути стягнуті з відповідача на користь позивача.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем не сплачено тіло кредиту в розмірі 6879,42 грн., яке підлягає стягненню.

В свою чергу відповідач на спростування суми боргу будь-яких заперечень не надавала, рахунок банку не спростовувала.

Щодо процентів апеляційний суд зазначає, що відповідно до умов Генеральної угоди сторони узгодили, що розмір процентної ставки за користування кредитними коштами становить 1,5% в місяць, що становить 18% річних зі строком кредитування 60 місяців до 31.12.2017.

Саме за вказаною процентною ставкою банк нарахував заборгованість по відсоткам.

Отже, відповідач у межах строку кредитування до 31.12.2017 мав, зокрема, повернути позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 25 числа кожного місяця, як то визначено п. 2.1 Генеральної угоди.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За таких обставин, позивач після спливу строку кредитування, тобто після 31.12.2017 не мав права нараховувати відсотки за Генеральною угодою.

З розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви вбачається, що позивач за користування кредитними коштами нарахував відповідачу відсотки у розмірі 18% річних на суму залишку заборгованості за кредитом за період з 19.12.2012 по 20.05.2019 у розмірі 6251,30 грн.

За таких обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків підлягають частковому задоволенню та до стягнення підлягають відсотки, нараховані за користування кредитними коштами, у розмірі 4 614 грн.

Також стягненню підлягає штраф, який передбачений п.2.2 Генеральної угоди в розмірі 1962,73 грн.

В частині стягнення заборгованості за пенею та комісією в розмірі 14 124,35 грн., апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі вимоги не можуть бути задоволені так як Генеральною угодою не передбачено стягнення пені та комісії, доказів того, що відповідач брав на себе зобов`язання сплатити пеню та комісію позивач не надав.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, по відсотках за користування кредитом та штрафу підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 28 лютого 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, по відсотках за користування кредитом та штрафу скасувати та ухвалити нове.

Позов Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитом у розмірі 6879,42 грн., по відсотках за користування кредитом в розмірі 4614 грн. та штраф у розмірі 1962,73 грн.

В іншій частині позовних вимог рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: