Дата документу 01.09.2020 Справа № 336/4191/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/4191/18 Головуючий у 1 інстанції: Жупанова І.Б.
Провадження № 22-ц/807/475/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«01» вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення фізичних осіб та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2018 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення фізичних осіб та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 5810225 від 07.11.2007 року, згідно з яким банк надав позичальнику кредит у сумі 38 500,00 доларів США строком до 07.11.2027 року для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , про що укладений договір іпотеки №5834608 від 07.11.2007 року, посвідчений 07.11.2007 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Морозовою В.М. за р. №2769.

ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором не виконував. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2015 року у справі №336/9748/14-ц з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі: 33 559,04 доларів США - заборгованість за кредитом, 2 312,82 доларів США - заборгованість за процентами, 2 235,72 грн. - пеня, 385,00 доларів США - штраф, 22 998,40 грн. - штраф за порушення обов`язків щодо поновлення договору страхування, а також судовий збір у сумі 3654,00 грн.

На виконання рішення суду 02.11.2015 року виданий виконавчий лист, який пред`явлений на примусове виконання до відповідної державної виконавчої служби. Станом на дату подання позовної заяви рішення суду не виконано, у зв`язку з чим банком було прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку згідно зі ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття його у власність на підставі застереження, яке міститься у п. 4.7. Договору іпотеки.

20.03.2018 року державним реєстратором ЗОФ КП «Центр державної реєстрації» Севастьяновою В.В. зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 - за ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк».

У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі та їх малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проживання та реєстрація у квартирі відповідачів перешкоджає банку у здійсненні прав власника. Крім того, реєстрація ОСОБА_2 та дитини здійснена в порушення п. 1.7.4 договору іпотеки, що є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Згідно з п.3.2.7. договору іпотеки після прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити його та максимально сприяти звільненню предмета іпотеки всіма іншими особами.

02.04.2018 року банк направив ОСОБА_1 повідомлення № КНО-44.4.2/401 від 30.03.2018 року про виселення з квартири. Конверт з повідомленням повернувся без вручення адресату з позначкою «У зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання». 24.05.2018 року банк повторно направив на ім`я відповідачів вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю (квартирою) та виселення №КНО-44.4.2/678 від 23.05.2018 року. Конверти з вказаними вимогами повернулися з позначкою «У зв`язку із закінченням строку зберігання».

19.06.2018 року банк втретє через ТОВ «ТЕКС Україна» кур`єрською доставкою направив відповідачам вимогу про усунення перешкод у користуванні власністю квартирою) та виселення №КНО-44.4.2/678 від 23.05.2018 року. Конверти з вказаними вимогами повернулися із позначкою «За даною адресою отримувача немає. Двері не відчиняють».

На підставі зазначеного просило виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без надання іншого житлового приміщення та зі зняттям з реєстраційного обліку, стягнути на користь банку з відповідачів витрати по сплаті судового збору у сумі 1762,00 гривні по 881 грн. з кожного.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2019 року позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні позову в частині зняття ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 відмовлено.

Стягнуто порівну з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» судовий збір по 881,00 грн. з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, зокрема, обставин направлення відповідачам вимоги відповідно до положень ст..40 Закону України «Про іпотеку», не встановлення судом ціни предмету іпотеки, за якої нерухомість перейшла у власність банку, неврахування порушень, які допущені державним реєстратором Севастьяновою В.В. при реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком як іпотекодержателем, зазначаючи про порушення у ході фіксації судових засідань, прийняття судом доказів позивача, які не оформлені відповідно до вимог Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації Вимога до оформлення документів ДСТУ 4163-2003», позбавлення відповідача можливості ознайомитись з матеріалами справи та ненадання копій документів, а також недотримання судом практики Великої Палати Верховного Суду, викладеній у справі №569/4373/16, практики ЄСПЛ, відсутність доказів підписання рішення суду електронним цифровим підписом, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.11.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №5810225, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 38 500,00 доларів США на строк до 07.11.2027 року за цільовим призначенням: для придбання нерухомості: квартири, загальною площею 48,80 кв.м., житловою площею 30,30 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язався здійснювати повернення кредиту частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені цим Договором (т.1, а.с.10-16).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 07.11.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №5834608, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. за р.№ 2769 від 07.11.2007 року (далі - Договір іпотеки) (т.1, а.с.20-21).

Пунктом 1.2.1 Договору іпотеки визначено, що предметом іпотеки є квартира, загальною площею 48,8 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м., відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №16524418, виданого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 20889205. Адреса місцезнаходження предмету іпотеки: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.п. п.п.13, 14 п. 1.4 Договору іпотеки Іпотекодавець при укладенні договору іпотеки стверджував, що Предмет іпотеки не є для нього та членів його сім`ї тощо єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів сім`ї Іпотекодавця достатній для придбання або найму іншого житла у разі звернення стягнення на Предмет іпотеки. За адресою місцезнаходження Предмету іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати Іпотекодавець, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користування квартирою, яка є Предметом іпотеки.

Судом також встановлено, що за відомостями Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 06.12.2007 року, а дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - з 26.06.2008 року (а.с.52-53), тобто після укладення зазначених договорів 07.11.2007 року.

За приписами п.3.2.7 Договору іпотеки після прийняття Іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на Предмет іпотеки, Іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу Іпотекодержателя добровільно звільнити його та максимально сприяти звільненню Предмета іпотеки всіма іншими особами.

Пунктом 4.2 Договору іпотеки визначено способи звернення стягнення на предмет іпотеки, що здійснюється за вибором Іпотекодержателя: за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, шляхом позасудового врегулювання відповідно до передбачених договором застережень про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Крім того, пунктом 4.5 Договору іпотеки передбачено, що після прийняття Іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на Предмет іпотеки, Іпотекодавець зобов`язаний на письмову вимогу Іпотекодержателя добровільно звільнити Предмет іпотеки та максимально сприяти його звільненню іншими особами протягом 14 календарних днів з дня отримання такої вимоги, незалежно від факту наявності чи не наявності (надання чи ненадання) іншого житла для проживання, можливості чи неможливості придбати або найняти інше житло. Якщо Іпотекодавець та інші особи не звільняють Предмет іпотеки у зазначений вище строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до п.п.4.7.1, 4.7.2 Договору іпотеки сторонами обумовлені застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки. У разі виникнення у Іпотекодержателя права звернути стягнення на Предмет іпотеки, Іпотекодержатель може прийняти рішення про прийняття Предмету іпотеки у свою власність, про що письмово повідомляє Іпотекодавця. В зазначеному повідомленні має міститися: підстави звернення стягнення на Предмет іпотеки, ціна, за якою Предмет іпотеки переходить у власність Іпотекодержателя, суть та розмір вимог за Основним зобов`язанням та вимог щодо відшкодування витрат Іпотекодержателя, передбачених цим Договором, які припиняються в результаті переходу до Іпотекодержателя права власності на Предмет іпотеки. Зазначене застереження, яке вважається договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на нерухоме майно, що є Предметом іпотеки (а.с.21).

06.04.2009 року між сторонами укладено Додатковий договір №5834608/20090406, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. за р.№1023, згідно з п. 1.1 якого пункт 1.1.2 Договору іпотеки викладено в наступній редакції: зміст, розмір основного зобов`язання та порядок його виконання встановлюються Кредитним договором, з урахуванням всіх додаткових угод, що укладені та/або укладатимуться до нього (т.1, а.с.25-30).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2015 року у цивільній справі № 336/9748/14-ц, яке набрало законної сили 16.10.2015 року, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 5810225 від 07.11.2007 року в розмірі 33 559,04 доларів США - заборгованість за кредитом, 2 312,82 доларів США - заборгованість за процентами, 2 235,72 доларів США - пеня, 385,00 доларів США - штраф, 22 998,40 гривень - штраф за порушення обов`язків щодо поновлення дії договору страхування та судовий збір у сумі 3 654,00 гривні (т.1, а.с.31).

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.10.2015 року ОСОБА_1 не виконав.

З копії реєстраційної справи №000 від 20.03.2018 року Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради вбачається, що державний реєстратор Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Севастьянова В.В. отримала від ОСОБА_4 заяву про державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 110-112).

Судом встановлено, що до заяви, поданої до державного реєстратора представником позивача, додано рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ДППЗ «Укрпошта» від 18.09.2016 року, що підтверджує отримання ОСОБА_1 вимоги (попередження) стосовно ухвалення ПАТ «ПУМБ» рішення про прийняття предмету іпотеки у свою власність із вимогою про усунення порушень зобов`язань за кредитним договором (із зазначенням реквізитів) та попередженням про початок через 30 днів з моменту її отримання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки (т.1, а.с.133-134).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №118288091 від 23.03.2018 року ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» є власником цієї квартири (т.1, а.с. 34).

Дії державного реєстратора Севастьянової В.В. щодо реєстрації права власності на іпотечну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , за ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», в судовому порядку неправомірними не визнано, право власності банку на зазначену нерухомість не скасовано.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За приписами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями статей 317, 319, 321 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у здійсненні цього права.

За приписами ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, судом правильно встановлено, що у зв`язку з відчуженням зазначеного нерухомого майна на користь позивача, право власності відповідача ОСОБА_1 на цю квартиру припинилося.

Надаючи оцінку законності і пропорційності втручання у право відповідача ОСОБА_1 на мирне володіння майном на предмет сумісності заходу із гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд правильно встановив, що це втручання є законним, переслідує «суспільний», «публічний» інтерес та є пропорційним визначеним цілям (що узгоджується з правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31.10.2018 року у справі №751/2729/15-ц).

Положеннями пунктів 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Судом встановлено, що позивач тричі: 02.04.2018 року, 24.05.2018 року та 19.06.2018 року направляв на адресу ОСОБА_1 повідомлення про виселення з квартири, з яких двічі цінним листом, останній раз - через ТОВ «ТЕКС Україна» кур`єрською доставкою, проте повідомлення повертались з позначкою «у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання» та із позначкою «За даною адресою отримувача немає. Двері не відчиняють» (т. 1, а.с.35-44).

В суді першої інстанції представник відповідача ОСОБА_5 , діючій на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б. 10.02.2016 року у м. Львові, зареєстрованої за р.№241, підтвердив, що відповідач працює і проживає у м. Львові.

Доказів на підтвердження того, що відповідач та іпотекодавець ОСОБА_1 звертався до іпотекодержателя з письмовими повідомленнями про зміну місця проживання матеріали справи не містять.

За приписами ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про виселення відповідачів та їх дитини без надання іншого житлового приміщення, суд врахував зміст пункту 1.4 Договору іпотеки, відповідно до якого Іпотекодавець при укладенні договору іпотеки стверджував, що Предмет іпотеки не є для нього та членів його сім`ї тощо єдиним можливим місцем проживання та/або сукупний дохід членів сім`ї Іпотекодавця достатній для придбання або найму іншого житла у разі звернення стягнення на Предмет іпотеки (т.1, а.с. 20).

Суд правомірно зазначив в рішенні, що підстави для надання відповідачам іншого житлового приміщення відсутні, оскільки відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, тоді як цільовим призначенням кредиту за кредитним договором, укладеним між сторонами є придбання квартири, реєстраційний номер 20889205, за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 пояснила, що вже тривалий час родина не проживає в спірній квартирі в Запоріжжі, а мешкає в м. Львів, де вона та її чоловік ОСОБА_1 мають постійне місце роботи.

А тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність надання іншого житлового приміщення у відповідності до ст. 116 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, є неприйнятними.

Доводи апеляційної скарги про нікчемність договору іпотеки №5834608, укладеного між ЗАТ «Перший Український Міжнародний Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 07.11.2007року з підстав неотримання дозволу органу опіки та піклування при укладанні договору іпотеки були предметом розгляду суду першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів.

За приписами ч.4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів, зокрема, щодо виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Частинами 2,3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ст. 17, 18 Закону «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Пунктом 40 глави 1 розділу ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріуса, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3.03.2004 №20/5 (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки), передбачено, що у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири, а також іншого цінного майна за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів.

Оскільки ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, то нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину.

Тобто право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи.

Отже, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири та якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, неповнолітня дитина відповідачів ОСОБА_3 під час укладення договору іпотеки 07 листопада 2007 року не була зареєстрована у спірній квартирі, оскільки народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 - вже після його укладання а тому не мала права користування нею.

Крім того, враховуючи ті обставини, що дитина ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 (після укладання договору іпотеки), доводи відповідача про нікчемність договору іпотеки, з підстав, передбачених вимогами ст..224 ЦК України - вчинення правочину без дозволу органу опіки та піклування, не заслуговує на увагу.

Згідно з п. 1.7.4 Договору іпотеки Іпотекодавець без попереднього письмового погодження Іпотекодержателя (Банка) не має права реєструвати третіх осіб на житловій площі, що входить до складу Предмету іпотеки.

Матеріали справи не містять та відповідачами не надано доказів письмового погодження Іпотекодержателя (Банка) на реєстрацію в спірній квартирі інших осіб ніж іпотекодавець.

Оскільки відсутня правова підстава для збереження подальшої реєстрації відповідачів та їх малолітньої дитини за адресою: АДРЕСА_1 , реєстрація ОСОБА_2 та дитини відповідачів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання здійснена з порушенням п.п.14 п.1.4, п.1.7.4 Договору іпотеки, при цьому, в добровільному порядку зняття вказаних фізичних осіб з реєстрації місця проживання не відбулось, що порушує право власності позивача, гарантоване державою, та п.п. 3.2.7, 4.5 Договору іпотеки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позову, виселення відповідачів та їх дитини без надання іншого житлового приміщення.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо порушень, допущених, на його думку, державним реєстратором Севастьяновою В.В. при вчиненні реєстраційних дій при реєстрації права власності на предмет іпотеки за АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та позивачем при зверненні стягнення на предмет іпотеки не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 у відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України не звертався з відповідними зустрічними позовними вимогами як в рамках даної справи, так й у вигляді окремої позовної заяви.

Крім того, посилання ОСОБА_1 на відсутність вимоги (попередження стосовно ухвалення рішення ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» про прийняття предмету іпотеки у свою власність) №2724 від 05 вересня 2016 року спростовується матеріалами справи, які містить вказану вимогу та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з підписом ОСОБА_1 про її отримання (т. 1, а.с.133,134).

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право у встановленому цим Кодексом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачеві відповідно до вимог ст.ст. 4,13,43 ЦПК України, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду у відповідності до ст.5 ЦПК є обов`язком суду.

Оскільки правомірність дій органу державної реєстрації щодо визнання права власності банку на предмет іпотеки не була предметом розгляду зазначеної справи, матеріали справи не містять доказів щодо встановлення судовим рішенням неправомірності дій державного реєстратора Севастьянової В.В. щодо реєстрації права власності на іпотечну квартиру, судом першої інстанції не встановлено недобросовісності дій представників банку, колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги щодо доведеності недобросовісних дій органу державної реєстрації прав власності на нерухоме майно та представників позивача.

Звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 також не було предметом розгляду зазначеної справи, а тому доводи апеляційної скарги про не встановлення судом ціни, за якою предмет іпотеки переходить у власність ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», колегія суддів вважає неприйнятними.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими;

3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Зазначені в апеляційній скарзі порушення норм процесуального права не є такими, з якими закон пов`язує обов`язковість скасування рішення суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 посилається на здійснення судом першої інстанції технічної фіксації на технічному засобі «Камертон».

Колегія суддів звертає увагу, що організаційне забезпечення діяльності місцевих судів Запорізької області, що включає заходи матеріально-технічного характеру, у тому числі, забезпечення місцевих загальних судів Запорізької області необхідними технічними засобами фіксування судового процесу здійснюється в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті на фінансування відповідних судів та належить до повноважень ТУ ДСА України в Запорізькій області. Глава 1 «Апеляційне провадження» розділу V «Перегляд судових рішень» ЦПК України не містить вимог щодо зобов`язання суду апеляційної інстанції встановлювати законність технічних засобів, на які здійснюється фіксація судового засідання.

Вимоги до змісту судових рішень суду першої інстанції містяться в положеннях ст.ст. 260, 265 ЦПК України, згідно з якими не передбачено проставляння будь-яких відміток щодо їх підписання електронним цифровим підписом судді, про що зазначає в апеляційній скарзі ОСОБА_1 .

Посилаючись в апеляційній скарзі на не оформлення наданих позивачем доказів у відповідності до вимог Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації Вимога до оформлення документів ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 2003 року №55, Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства Юстиції України від 28 червня 2015 року № 1005/5, ОСОБА_1 не вказує, які саме документи та яким, зокрема, вимогам вони не відповідають.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості ознайомлення з технічними записами судових засідань та неотримання копій матеріалів справи не спростовує висновків суду та не є тими порушенням норм процесуального права, з якими закон пов`язує обов`язковість скасування судового рішення.

Крім того, за змістом відповіді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2019 року №336/4191/18/10554/2019 ОСОБА_1 та його представнику ОСОБА_5 роз`яснено положення ст.ст. 43, 49 ЦПК України та право учасника справи ознайомлюватись з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень (т.2, а.с.37).

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 жовтня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 вересня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова