Постанова

Іменем України

23 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 207/3651/15-ц

провадження № 61-42927св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Бурлакова С. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року в складі судді Тюлюнової В. Г. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2018 року в складі колегії суддів: Свистунової О. В., Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що між банком та ОСОБА_1 21 квітня 2008 року було укладено кредитний договір № 800003676, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 16000,00 дол. США під 13,8 % річних з терміном повернення до 21 квітня 2018 року.

У звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору у відповідача утворилась заборгованість, яка станом на 17 липня 2015 року складалася із: заборгованості за кредитом - 8233,30 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становило 181023,00 грн, заборгованість за відсотками - 474,38 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становило 10 430,04 грн та розмір неустойки - 1051,24 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становило 23 113,28 грн.

З урахуванням викладеного, ПАТ «Альфа-Банк» просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у зазначеному розмірі.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання кредитного договору недійсним.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що кредитний договір не відповідає внутрішній волі позичальника, укладений під впливом обману, а його зміст суперечить законам України, а саме статей 11, 15, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2018 року, позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 214566,32 грн, яка складається із заборгованості за кредитом - 181023 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 10 430,04 грн, заборгованості з пені - 23113,28 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що боржник не сплачував грошові платежі за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість, а тому з відповідача підлягають стягненню грошові кошти за користування кредитом, а також передбачені договором штрафні санкції за порушення сплати щомісячних платежів.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суди виходили із недоведеності заявлених вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У серпні 2018 року ОСОБА_1 подавдо Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неналежним чином досліджено надані докази у їх сукупності, у зв`язку із чим неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, заявник зазначає про те, що суди безпідставно застосували при розрахунку суму процентів за ставкою 17% у той час як кредитним договором визначено 13,80%. Суди також не звернули уваги на те, що умовами пункту 2.7 кредитного договору передбачена комісійна винагорода за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 1 % від суми кредиту, а саме 808,00 грн, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, у сфері споживчого кредитування банк перед укладенням кредитного договору повинен був повідомити позичальника як споживача, який не є фахівцем в галузі фінансових послуг та кредитування про такі суттєві умови кредитування як орієнтовна сукупна вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення). Проте банк вказаних вимог закону не виконав та не повідомим заявнику вказані відомості перед укладенням кредитного договору та додаткових договорів.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2018 року ПАТ «Альфа-Банк» подало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначило, що рішення судів є законними та обґрунтованими, підстав для їх скасування немає.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що 21 квітня 2008 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 800003676, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 16000,00 дол. США під 13,8 % річних з терміном повернення до 21 квітня 2018 року.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Альфа-Банк» посилалось на те, що у відповідача утворилась заборгованість, яка станом на 17 липня 2015 року складалася із: заборгованості за кредитом - 8233,30 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становило 181023,00 грн, заборгованість за відсотками - 474,38 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становило 10 430,04 грн та розмір неустойки - 1051,24 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становило 23 113,28 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

За змістом частини першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 дійшов до наступного висновку.

За змістом частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди, відмовляючи у задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним виходили із того, що відповідач підписавши кредитний договір погодився на його умови та вважав, що вони не суперечать вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Такі висновки є помилковими, оскільки сплата комісії, визначена пунктом 2.7 кредитного договору є комісійна винагорода за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 1 % від суми кредиту, а саме 808,00 грн, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, що за своєю природою є дискримінаційним, суперечить моральним засадам суспільства, а тому є незаконним.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Отже, суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості, а тому доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуального права в частині відмови у визнанні недійсним вищенаведеного пункту кредитного договору, є обґрунтованими.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач подав заяву у якому просив про застосування позовної давності (а. с. 166).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Отже, суди дійшли помилкового висновку про недоведеність позовних вимог і як наслідок відмови у задоволенні заяви про застосування строку позовної давності.

Враховуючи те, що з позовом ОСОБА_1 звернувся лише у березні 2017 року, колегія суддів дійшла висновку про те, що ОСОБА_1 пропущено строк звернення до суду з даним позовом, визначений статтею 257 ЦК України, про застосування якої заявлено відповідачем.

Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що рішення судів ухвалені частково без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, рішення апеляційного суду в частині позову ОСОБА_1 про захист прав споживача, визнання положення кредитного договору недійсним, змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Оскільки Верховний Суд змінює рішення апеляційного суду, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Щодо оцінки правомірності зміни кредитором процентної ставки в односторонньому порядку

Колегія суддів не погоджується із висновками судів у вирішенні позовної вимоги щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами з урахуванням підвищення відсоткової ставки протягом виконання боржником зобов`язання.

Судами встановлено, що свої зобов`язання відповідач належним чином не виконав, відтак станом на 17 липня 2015 року утворилася заборгованість. Факт неналежного виконання зобов`язання підтверджено.

За правилами статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір являє собою домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 ЦК України).

Судами встановлено у даній справі, що ОСОБА_1 (боржник) отримав кошти від ПАТ «Альфа-Банк» (кредитор) та зобов`язався повернути дані кошти у встановлений договором строк зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Станом на день звернення банку до суду з позовною заявою виконання умов договору було порушене, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором. Таким чином, мало місце порушення виконання зобов`язання щодо повернення коштів за кредитним договором, оскільки за умовами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За наявності вищенаведених обставин позивач за первісним позовом просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі, яка складалася із: заборгованості за кредитом - 8233,30 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становило 181023,00 грн, заборгованість за відсотками - 474,38 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку становило 10 430,04 грн та розмір неустойки - 1051,24 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становило 23 113,28 грн.

У апеляційній та касаційній скаргах заявник посилається на те, що банком безпідставно було нараховано відсоткову ставку за користування кредитними коштами 17 % річних у той час як кредитним договором було визначено 13,80% річних.

У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягає визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Відповідно до пункту 5.2 умов кредитування сторони погодили можливість та порядок підвищення відсоткової ставки за ініціативи Банку, зокрема, встановлено, що Банк має право змінити розмір процентів за користування кредитом в разі зміни ситуації на світових фінансових ринках або на фінансовому ринку України, облікової ставки НБУ, індексу інфляції тощо. Про зміну розміру процентної ставки по кредиту та внесення у зв`язку із цим змін в додаток № 1 до договору банк повідомляє позичальника за 7 днів до моменту настання таких змін шляхом направлення рекомендованого листа на адресу позичальника зазначену в розділі 1 договору.

У матеріалах справи наявні докази відправлення такого роду повідомлення боржнику (а.с.105-106), але факт отримання повідомлення боржником Банк не довів.

Судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що умовами кредитного договору передбачені підстави та порядок зміни відсоткової ставки, не досліджено зміст наведених умов кредитного договору, не надано оцінку обставинам, за яких змінювалася відсоткова ставка у кредитних правовідносинах, не досліджено розрахунок заборгованості на предмет збільшення відсоткової ставки та, як наслідок, не встановлено, у зв`язку з якими порушеннями кредитор змінював відсоткову ставку та чи дотримався він процедур, передбачених кредитним договором, відповідно до яких змінюється відсоткова ставка, що має наслідком у разі недотримання визначеної сторонами процедури нечинність таких змін.

Судами також не встановлено, чи було підвищення відсоткової ставки у зв`язку з порушенням умов кредитного договору позичальником, чи у зв`язку зі зміною економічних умов, чи призвело таке підвищення відсоткової ставки до дострокового виконання основного зобов`язання за кредитним договором тощо.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2315цс16, підстав відступити від якого Верховним Судом не встановлено та який визнається обов`язковим у цій справі, визначено за яких умов зміна відсоткової ставки вважається чинною. Зокрема, у разі підвищення банком відсоткової ставки з`ясуванню підлягають дотримання визначеної договором процедури підвищення відсоткової ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про те, що заборгованість щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами необхідно обчислити з урахуванням підвищеної відсоткової ставки у розмірі 17%.

Враховуючи відсутність у Верховного Суду права самостійно досліджувати докази у справі, взявши до уваги необхідність обрахунку заборгованості, обґрунтованим є рішення про направлення справи на новий розгляд в частині позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості до суду першої інстанції для здійснення дослідження наведених доказів, не вивчених судами першої та апеляційної інстанцій під час вирішення спору.

Керуючись статтями 400, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2018 року в частині позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача, визнання положення кредитного договору недійсним, змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2018 року в частині позову публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення судів попередніх інстанцій втрачає законну силу та у подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун