Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2020 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - САВЛУК Т.В.

за участі секретаря Бурячек О.В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

представник заявника - адвокат Домітращук І.М.,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

представник заінтересованої особи - адвокат Шеремет О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника - ОСОБА_2 , та просив суд видати обмежувальний припис у вигляді заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 на строк 6 (шість) місяців; заборонити ОСОБА_2 наближатись до ОСОБА_1 на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою, а також де б він не знаходився строком на 6 місяців.

Відповідно до ч.1 ст. 350-5 Цивільного процесуального кодексу України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі.

Заявник та представник заявника - адвокат Домітращук І.М. в судовому засіданні підтримали заяву та видати обмежувальний припис стосовно кривдника - ОСОБА_2 , мотивуючи свою позицію тим, що з 09 червня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом останні восьми місяців, до звернення з цією заявою до суду, заявник, в силу своєї професії, перебував у довготривалому плаванні, у вересні 2020 року, повернувшись додому, він виявив відсутність спільного майна в квартирі де він мешкає з дружиною та сином, з`ясувалось, що за час його відсутності дружина подала на розлучення, отримала рішення суду про припинення шлюбу та вирішила самостійно та на власний розсуд розпорядивсь спільно нажитим майном, у зв`язку з чим заявник звернувся до правоохоронних органів про крадіжку майна, на разі його заява перебуває в поліції. До розлучення відносини між подружжям значно погіршились, між ними виникали конфлікти, зі сторони дружини мало місце фізичне насильство відносно нього особисто, після припинення шлюбу колишня дружина живе своїм життям, приходить до дому пізно вночі та в нетверезому стані, відносини, які склались між колишнім подружжям, психологічно впливають на заявника, якій побоюється за своє життя та здоров`я, оскільки така поведінка колишньої дружини, її вільний спосіб життя, не виключає того, що в квартирі можуть з`явитись невідомі чоловіки та примусити його виселитись з квартири та/або вчинити фізичне насильство, тому просить застосувати заходи впливу до кривдника у спосіб, визначений у заяві про видачу обмежувального припису.

Заінтересована особа та її представник - адвокат Шеремет О.О., в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, вважають наведені заявником підстави для видачі обмежувального припису надуманими та не підтвердженими жодними доказами, які б доводили протиправну поведінку ОСОБА_2 відносно колишнього подружжя та чинення з її боку будь-яких дій, пов`язаних з фізичним насиллям та/або психологічним тиском щодо особи заявника, наголосили, що на разі, після припинення шлюбних відносин, між колишнім подружжям виникають конфлікти, пов`язанні з поділом спільного майна подружжя та правом кожного з них користуватись спільною квартирою, неможливість вирішення спірних майнових питань в досудовому порядку наразі приводить до загострення відносин між ними, однак врегулювання цих питань не може бути вирішено у спосіб обраний заявником шляхом видачі обмежувального припису.

Вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Судом встановлено, що з 09 червня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти).

Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема:

домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь;

психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи;

фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.

Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України)

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Брати участь у доказовій діяльності можуть усі особи, які беруть участь у справі, це їх право. Однак доказування кожної обставини, яка має значення для ухвалення рішення у справі, на підставі закону стає обов`язком певного суб`єкта. У процесуальній діяльності небайдуже, хто зобов`язаний бути активним у встановленні факту, оскільки завжди має бути можливість покласти наслідки його недоведеності на когось із учасників процесу.

Розподіл і роз`яснення сторонам їх обов`язку щодо доказування - це функція суду в рамках юрисдикційної процедури, це завдання суду організувати дійсно змагальний процес. Розподілити тягар доказування у справі - це означає зробити припущення про наявність або відсутність юридичних фактів на користь однієї із сторін. Якщо противна сторона твердженнями і доказами не може переконати суд у хибності такого припущення, то припущення трансформується у твердження про наявність відшукуваного факту, яке буде відображено у мотивувальній частині судового рішення.

Висуваючи вимогу про видачу обмежувального припису стосовно кривдника - ОСОБА_2 , заявник посилається на наявність обставин, які доводять застосування до нього особисто психолічного та фізичного насильства, а саме: виникнення між колишнім подружжям конфліктів на побутовому підгорнуті, висловлення образ та погроз життю та здоров`ю заявника з боку кривдника, що створює нестерпну атмосферу в сім`ї та унеможливлює подальше спільне сумісне проживання.

З метою доведення обставин чинення кривдником психологічного тиску на заявника, до заяви про видачу обмежувального припису долучено смс-повідомлення з мобільного телефону ОСОБА_2 , отримані заявником без відома власника телефону, що підтверджено заявником в судовому засіданні, тому з урахуванням способу отримання цього доказу та його інформативність для вирішення даного спору, суд не бере за основу наданий доказ, оскільки відсутні дані щодо самого пристрою та його технічних характеристик (номер мобільного телефону) з якого відтворено смс-повідомлення, з викладеної тестової інформації неможливо встановити коло осіб з якими ведеться переписка, що фактично унеможливлює встановити причино-наслідковий зв`язок між інформацією викладеною невизначеним колом осіб, які вели переписку, та їх вплив на психоемоційний стан заявника.

Також не може слугувати належним доказом сам факт звернення заявника до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення датованою 10 вересня 2020 року, оскільки на час розгляду даної справи відсутня інформація про вжитті заходи з розгляду цієї заяви та доведення у встановлений законодавством спосіб протиправних дій ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення.

Крім того, заявник в судовому засіданні не заперечував той факт, що не звертався до правоохоронних органів із заявами щодо протиправної поведінки кривдника за домашнє насильство в сім`ї, заподіяння тілесних ушкоджень, інші адміністративні правопорушення, наполягав на тому, що викладені в заяві обставини та свій психоемоційний стан відносно протиправних дій кривдника, він доводить особистими поясненнями в судовому засіданні.

За змістом положень ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Щодо обраного заходу обмежувального припису, слід зазначити, що визначені заявником заходи тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків шляхом заборони наближатись на визначену відстань до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування постраждалої особи, то визначений спосіб захисту не конкретизований, а тому не зможе бути виконаним у порядку виконання рішення суду, у разі доведення обставин, які переконливо свідчать про необхідність вжиття обмежувальних заходів відносно кривдника шляхом видачі обмежувального припису. .

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч. 3 ст. 26 цього Закону).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису, є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки суду не надано беззаперечних доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства, у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», тому відсутні підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника, у зв`язку з чим слід відмовити у видачі обмежувального припису.

На підставі викладеного, керуючись ст. 293, 294, 3501 - 3508 ЦПК України, Законом України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», суд

у х в а л и в:

Відмовити у задоволені заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису.

Відповідно до положень ч.1 та ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

С у д д я