Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 серпня 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі: головуючого судді - Фазикош О.В., за участі секретаря судових засідань Химинець О.Я., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Пуканич Едуард Володимирович, до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Марамигін Павло Владиславович, про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину майна,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 6 ст. 268 ЦПК України 28.08.2020 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 07.09.2020 року.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину майна, у якому просить поділити майно, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; залишити у власності ОСОБА_2 автомобіль марки «DAEWOO» моделі «Lanos TF 696», 2005 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , державний номерний знак: НОМЕР_2 .

В обґрунтування своїх вимог за позовом ОСОБА_1 зазначила, що 18 листопада 1995 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_2 , який вони зареєстрували у виконавчому комітеті Ірлявської сільської ради Берегівського району Закарпатської області. Від шлюбу мають трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 лютого 2018 в цивільній справі № 308/5049/17 розірвано шлюб між позивачем та відповідачем.

29 вересня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Балаж М. В. зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 3522, позивач з відповідачем придбали квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за 126 250 гривень, що на той час було еквівалентно 25 000 доларів США. Позивач вказує, що 8000 доларів США були її особисті кошти. 17000 доларів США кредитні кошти отримані відповідачем. Вказує, що на час придбання квартири відповідач не мав постійного місця роботи, влаштувався у 2004 році на роботу водієм. Також під час шлюбу 24 травня 2013 сторони за спільні кошти подружжя придбали автомобіль марки «DAEWOO» моделі «Lanos TF 696», 2005 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , державний номерний знак: НОМЕР_2 , - за 45 000 гривень.

У даному випадку між сторонами немає жодних домовленостей щодо поділу спірної квартири, шлюбного договору сторони не укладали, відтак частки в спірній квартирі є рівними 1/2 частка в кожного.

Позивач вказує, що спільні з відповідачем діти фактично проживають з позивачем і такі повністю перебувають на її утриманні. Відповідач не дбає про матеріальне забезпечення своєї сім`ї, ухиляється від участі в утриманні своїх дітей. На переконання позивача, спірна квартира має ділитися між нею і відповідачем в натурі. При цьому, така має бути поділена між ними в наступних частках: 2/3 частки - за позивачем, 1/3 частка - відповідачу, так як їх діти фактично проживають з позивачем і такі повністю перебувають на її утриманні.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.10.2018 позовну заяву залишено без руху, надано позивачеві строк для усунення недоліків.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.01.2019 у справі відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання.

08.07.2019 представником відповідача - адвокатом Марамигіни П.В. подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно змісту якого зазначив, що позовну заяву просить задовольнити частково, його довіритель визнає тільки можливість ідеального поділу спірного майна по Ѕ частки кожному, вказуючи що майно було придбано за спільні кошти в період шлюбу.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.07.2019 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

04.02.2020 ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову.

06.02.2020 Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 відмовлено.

У судове засідання позивач та представник позивача, не з`явилися, повідомлялися про дату та час слухання справи належним чином. Однак позивач подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату та час слухання справи належним чином, причину неявки суду не відомі. Представник відповідача подав до суду заяву, в якій просить розглядати справу за їх відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 КонституціїУкраїни та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються письмові пояснення, викладені в заявах по суті і докази, надані разом із ними.

Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, дослідивши докази у справі, приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Положеннями ст. 2 ЦПК України передбачено, що одним із основних завдань цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, є справедливий та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ.

Судом встановлено, що відповідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого повторно 26 травня 2017 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 18 листопада 1995 року був укладений шлюб, про що виконавчим комітетом Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області складено відповідний актовий запис за №09.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.02.2018 року у справі №308/5049/17 ухвалено шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 18 листопада 1995 року виконавчим комітетом Ірлявської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за актовим записом № 9, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 26 травня 2017 р. ухвалено розірвати, неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 залишити проживати із їх матір`ю ОСОБА_1 . Також ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 грн. (по 1500 грн. на кожну дитину), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29.05.2017 року і до досягнення ними повноліття.

Відповідно постанови колегії суддів Судової палати у цивільних справах Закарпатського апеляційного суду від 20.12.2018 рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 лютого 2018 у справі №308/5049/17 залишено без змін. Постанова набирала законної сили з дня її прийняття, в касаційному порядку не оскаржувалася.

Відповідно ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Судом констатується, що обставини, встановлені в межах цивільної справи №308/5049/17 мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи, як наслідок доказуванню не підлягають.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 29 вересня 2005, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Балаж М. В., зареєстрованого в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 3522, відповідач ОСОБА_4 придбав квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

29.09.2005 р. між АК інвестиційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, згідно якого ОСОБА_4 надано кредит в сумі 17000 доларів США на купівлю квартири. Оплата за кредит вносилася ОСОБА_4 з 29.09.2005 року по 11.10.2017 рік. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 29.09.2005 р. між АК інвестиційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку була передана квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджуються копією договору купівлі-продажу від 29.09.2005, право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Такий кредит брався в період шлюбу на придбання спірної квартири, і повністю сплачений до закінчення строку його дії, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Крім того, згідно копії договору купівлі продажу від 07 червня 2005 року ОСОБА_1 продала квартиру АДРЕСА_2 за 12000 дол.США. Згідно вказаного договору, така квартира належала позивачу на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 30 серпня 1996 року.

Що вказує на продаж та придбання зазначеної квартири в період шлюбу сторін.

Також під час шлюбу 24 травня 2013 придбано автомобіль марки «DAEWOO» моделі «Lanos TF 696», 2005 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , державний номерний знак: НОМЕР_2 .

Право власності ОСОБА_4 на автомобіль марки «DAEWOO» моделі «Lanos TF 696», 2005 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , державний номерний знак: НОМЕР_2 підтверджено копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 .

В судовому засіданні встановлено, що неповнолітні діти сторін проживають разом із позивачем та відповідачем в спірній квартирі.

Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Згідно довідки Управління ВК ФСС України в Закарпатській області від 27.09.2017 року за № 10-15 ОСОБА_4 з 01 жовтня 2001 року працював водієм Управління ВК ФСС від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Закарпатській області, після реорганізації з 01 серпня 2017 по теперішній час працює водієм в Управління ВК ФСС України в Закарпатській області.

Згідно довідки про доходи від 09.11.2017 року ОСОБА_4 за період з 2004 року по 2014 рік отримав на вказаній посаді доходи у розмірі 345726,63 грн.

Домовленість щодо поділу вказаного майна в позасудовому порядку між сторонами відсутня, шлюбний договір не укладався, що стало підставою для звернення із даним позовом до суду.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 Сімейного кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3ст. 70 СК Українив окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1ст. 60 СК України).

Згідно зі ст. ст.12, 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Обставин, які б вказували на те, що один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, або один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу, судом не встановлено.

При цьому позивач не надала суду доказів того, що майно придбано лише за її кошти. Посилання позивача, що таке майно куплене частково за особисті кошти позивача, та кошти які були подаровані її мамою, суд відхиляє, оскільки, згідно ч.4 ст. 65 СК України, як вбачається з матеріалів справи було укладено кредитний договір в період шлюбу, і повністю сплачений до закінчення строку його дії, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. В іпотеку була передана спільна квартира сторін, що загалом свідчить, що такий укладений кредитний договір в інтересах сім`ї, продаж квартири за адресою АДРЕСА_3 здійснено в період шлюбу, придбане таке нерухоме майно було в період шлюбу також. Зворотного позивач не довела.

Доказів отримання коштів для придбання нерухомого майна за рахунок подарунку батьків позивачем суду надано не було.

Доказів наявності у ОСОБА_1 інших доходів та заощаджень, які вона мала на час укладення шлюбу з ОСОБА_4 , не надано, таким чином суд прийшов висновку, що надані ОСОБА_1 докази стосовно розміру отриманого нею до шлюбу з ОСОБА_4 доходу не підтверджують її доводи про те, що більшу частину спірного майна було придбано нею за особисті кошти.

На підставі наданих доказів суд встановив, що спірне майно було придбано сторонами під час їх перебування в шлюбі за їх спільні кошти.

Зважаючи на те, не подано суду достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя ( недостатність утримання спільної дитини , витрати майна на шкоду інтересам сім`ї тощо) , відомостей, що позивач зверталася до суду з вимогами про збільшення розміру аліментів на утримання дітей відсутні. Одночасно суд вважає, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до ч. 2 та 3 ст. 70 СК України відсутні.

Посилання позивача на той факт, що з нею проживають неповнолітні діти суд не вважає обґрунтованою та достатньою підставою для відступлення від правил рівності часток спільного майна подружжя. Інших посилань на докази того, що є істотні підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя, суду не надано. У зв`язку з чим суд доходить висновку про поділ майна між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши в власність позивачу та відповідачу по 1/2 частини квартири, що є об`єктом права сумісної власності.

Враховуючи те, що майно придбано сторонами під час шлюбу за спільні кошти та є їх спільною сумісною власністю, їх частки майна є рівними, т.я. доказів того, що інший їх розмір визначений домовленістю між сторонами або шлюбним договором, не надано, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та поділ майна подружжя, визнавши за позивачем та відповідачем право власності по 1/2 частини спірного нерухомого майна.

Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного майна, сторонами не доведено. З системного аналізу ст.70 СК України слідує, що для збільшення частки майна одного з подружжя у спірному майні, не достатньо самого лише факту проживання з ним неповнолітніх дітей.

Згідно з ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

При цьому, при поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя.

Якщо виділити в натурі частину із загального майна не можна, хтось один із подружжя має право на отримання від іншого грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частини. Проте, така компенсація може бути надана лише за згодою колишньої дружини чи чоловіка. Крім того, присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст. 71 СК присудження судом одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ (автомобіль) допускається за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності таких умов присудження грошової компенсації може мати місце, зокрема, на підставах передбачених ст. 364 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та наявності згоди співвласника на одержання відповідної грошової суми.

Так, відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таке ж право співвласників передбачено і ч. 3 ст. 358 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» відзначив, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, для визначення якої при необхідності призначається експертиза.

Таким чином, набутий сторонами в період шлюбу спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Позивач просив про такий порядок поділу спільного майна подружжя та визнання права власності на частину майна, що належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , наступним чином: визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; залишити у власності ОСОБА_2 автомобіль марки «DAEWOO» моделі «Lanos TF 696», 2005 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , державний номерний знак: НОМЕР_2 .

Враховуючи, що спірний автомобіль є неподільною річчю, і жодною із сторін не вчинено дій, передбачених ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України, суд вважає за необхідне визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем по справі ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 5286 грн., що підтверджується квитанцією № 56 від 08 жовтня 2018 та квитанцією № від 02 листопада 2018, який підлягає розподілу між сторонами пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 3,4,10,12,13,76-81,82,141,258-259,263-265,272,273,354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Пуканич Едуард Володимирович, до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Марамигін Павло Владиславович, про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на частину майна - задовольнити частково.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Здійснити поділ майна подружжя, що є спільною сумісною власністю, а саме:

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати транспортний засіб марки «DAEWOO» моделі «Lanos TF 696», 2005 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , державний номерний знак: НОМЕР_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визначити частки в транспортному засобі марки «DAEWOO» моделі «Lanos TF 696», 2005 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , державний номерний знак: НОМЕР_2 ОСОБА_1 у розмірі - Ѕ частини цього рухомого майна та ОСОБА_2 у розмірі - Ѕ частини цього рухомого майна.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2643 грн. (дві тисячі шістсот сорок три гривні).

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ; РНОКПП - НОМЕР_5 ; паспорт НОМЕР_6 , виданий 22 березня 1996 Ужгородським УМВС України в Закарпатській області; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ).

Представник позивача: адвокат Пуканич Едуард Володимирович (ордер серії ЗР №47780, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №211788 від 28.09.2012.)

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ; РНОКПП - НОМЕР_7 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Представник відповідача: адвокат Марамигін Павло Владиславович (РНОКПП - НОМЕР_8 ; адреса місця роботи адвоката: 88017, Закарпатська область, м. Ужгород, вул. Загорська, 51).

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош