Справа №639/1952/19
Провадження №2/639/165/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Баркової Н.В.,

за участю секретарів - Кузнецової А.О., Волкової С.І.,

представників позивача - Романченка В.В., Кононенко А.О.,

представника відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей по Новобаварському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Представник АТ «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , зазначивши третьою особою Службу у справах дітей по Новобаварському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просить суд виселити відповідачів з кімнат АДРЕСА_20 та судові витрати по справі стягнути з відповідачів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що згідно витягу з протоколу № 59 від 12.07.1993 року ОСОБА_5 отримала право на проживання в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 . Згідно витягу з протоколу № 153 від 23.01.2001 року ОСОБА_5 отримала право на проживання в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 . Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» є балансоутримувачем гуртожитку за адресою: АДРЕСА_5 . ОСОБА_5 померла, що підтверджується відповіддю ВДРАЦС по Дергачівському та Золочівському районах ГТУЮ у Харківській області № 3308/15.12-04-04 від 15.11.2018 року. Згідно довідки ЖЕД від 19.02.2019 року та поквартирної картки ОСОБА_6 - донька померлої, ОСОБА_3 - онук померлої, ОСОБА_4 - онук померлої зареєстровані в кімнаті АДРЕСА_6 . Після смерті матері - ОСОБА_7 донька померлої - ОСОБА_6 та її члени її родини самовільно зайняли кімнати АДРЕСА_21 Звільнити вищевказані кімнати ОСОБА_6 та члени її родини відмовляються. Комунальні послуги за кімнату АДРЕСА_6 відповідачі не сплачують, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 21 641,85 грн. У разі звернення до суду - погрожують коменданту гуртожитку розправою, залякують сусідів у разі підписання актів незаконного проживання у кімнатах. Позивач вважає, що у відповідачів ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні законні підстави для подальшого проживання у кімнатах АДРЕСА_21 Факт незаконного проживання відповідачів порушує право позивача на вільне розпорядження і користування житловим приміщенням, оскільки інші громадяни не можуть бути зареєстровані за даною адресою. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.3 ст. 116 Житлового Кодексу осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Отже позивач вимушений звернутись за захистом своїх прав та інтересів, оскільки вважає що відповідачі - ОСОБА_6 , 1979 р.н., ОСОБА_3 , 1999 р.н. та ОСОБА_4 , 2008 р.н. зайняли кімнати АДРЕСА_22 самовільно, тому підлягають виселенню.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 24.04.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей по Новобаварському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення. Призначено судове засідання.

Разом з тим, 15.05.2019 року на адресу суду за вх. №13265 від відповідачів надійшов відзив на позов, в якому останні зазначили, що позовні вимоги вони категорично не визнають і вважають незаконними, необґрунтованими, не доведеними і такими, що не відповідають нормам житлового законодавства. ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , отримала реєстрацію в гуртожитку за адресою АДРЕСА_5 ще 06.10.1989 року , тобто будучі неповнолітньою дитиною і дев`яти років. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований у гуртожитку з 01.04.1999 року. Неповнолітній ОСОБА_4 - з 27.05.2008 року. Тобто, кожен з відповідачів отримав паспортну реєстрацію і оселився у гуртожитку у неповнолітньому віці. ОСОБА_5 - мати відповідача ОСОБА_6 , та бабуся інших відповідачів, була зареєстрована у гуртожитку 06.10.1989 року. Що стосується даних копії Форми Б, яка надана позивачем разом з позовною заявою, слід зазначити, що дата реєстрації ОСОБА_6 у гуртожитку зазначена невірно, з затримкою у вісім років, а саме 30.07.1997 року. Більш того, Форма Б містить у собі явні дописки у частині номеру кімнати (№ 1) та її площі (14,6). На підставі наказу (розпорядження) № 238 від 19.04.2001 року відповідач ОСОБА_6 , тимчасово на три місяці (до 19.07.2001 року) влаштувалася на роботу до АТ «Світло Шахтаря» прибиральницею службових приміщень господарської дільниці. Наказом (розпорядженням) №252 від 19.07.2001 року вона була звільнена за закінченням строку тимчасової роботи на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України. Згідно виписки з протоколу сумісного засідання профспілкового комітету і адміністрацій до ОАО ХМЗ «Світло Шахтаря» № 182 від 30.06.2003 року «про надання кімнати у сімейному гуртожитку», копія якої також додана позивачем до матеріалів позову, ОСОБА_6 , як колишньому працівнику АХО, була надана кімната № 1 у цьому ж гуртожитку, площею 14,6 кв.м., для проживання родини з п`яти осіб. Тобто, ця кімната була надана не взамін будь-якої, наданої раніше, а у порядку поліпшення житлових умов родини. Також з дозволу адміністрації позивача для зручності між кімнатами № 3 і № 1 був влаштований прохід, що зайвий раз свідчить про те, що усі три кімнати надавалися сім`ї відповідачів поступово у міру її збільшення. Позивач стверджує, що після смерті ОСОБА_5 відповідач з членами своєї родини, нібито, самовільно зайняла кімнати № 3 і 14 у гуртожитку і відмовляюся їх звільнити, але це не відповідає дійсності, спростовується вищенаведеними документами і суперечить житловому законодавству. Так, при наданні родині у 1993 році кімнати АДРЕСА_8 на трьох осіб кожний отримав 6,53 кв. м житлової площі. Але сім`я збільшувалася, вона вже складалася з п`яти осіб, і на кожного члена родини припадало по 3,93 кв. м житлової площі, що грубо порушувало житлове законодавство. Саме тому у 2001 році для проживання сім`ї була надана додаткова кімната № 3 (по 7,98 кв. м житлової площі на кожного члена сім`ї), а потім ще і кімната № АДРЕСА_9 , житловою площею 14,6 кв. м. Кімната № 1 була надана тому, що неповнолітній на той час ОСОБА_3 постійно хворів, в нього був дерматит, бронхіт, пневмонія і астма, у зв`язку з цими хронічними захворюваннями дитина перебувала на диспансерному обліку і потребувала окремої кімнати. Відповідач ОСОБА_6 з ОСОБА_5 і ОСОБА_8 довгі роки постійно мешкали разом, однією родино і вели спільне господарство. Про це свідчать письмові докази, що надаються разом з відзивом на позов.

Крім того правове обґрунтування вимог позивача з посиланням на ст.ст. 109, 116 ЖК УРСР відповідачі вважають невірним, оскільки ЖК УРСР передбачено вичерпний перелік підстав для виселення з гуртожитків у ст. 132 ЖК України, жодна з яких в даному випадку відсутня.

У зв`язку з викладеним, відповідачі просять суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

03.06.2019 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова клопотання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування доказів та виклик свідків у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей по Новобаварському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення - задоволено. Зобов`язано Акціонерне товариство «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» надати суду: оригінал Форми Б за адресою: АДРЕСА_10 , копія якої надана АТ «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» разом з позовом; письмову інформацію (виписку з протоколу сумісного засідання профспілкового комітету і адміністрації підприємства заводу «Світло Шахтаря») про надання у 1989 році кімнати АДРЕСА_11 для проживання родині ОСОБА_5 , яка складалася з трьох осіб: ОСОБА_5 , її чоловіка ОСОБА_8 та доньки ОСОБА_2 . Задоволено клопотання про виклик свідків - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

У судовому засіданні 04.02.2020 року представник позивача ОСОБА_15 позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі, посилаючись на викладені в позові обставини.

Представник відповідачів ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_6 , яка також є законним представником неповнолітнього ОСОБА_4 , проти задоволення позову заперечували у повному обсязі, просили відмовити у задоволенні позову, надавши пояснення відповідно до викладених у відзиві обставин. В судовому засіданні позивач та її представник наполягали лише на допиті свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , заявили клопотання про розгляд справи без допиту інших свідків, яке задоволено судом.

Відповідач ОСОБА_3 надав заяву, в якій заперечував проти задоволення позову і просив розглянути справу в його відсутність.

Представник третьої особи подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, надав висновок про недоцільність виселення неповнолітнього ОСОБА_4 , 2008 р.н., та необхідність врахування інтересів малолітньої дитини при ухваленні рішення.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків та дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступних висновків.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до довідки Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» від 06.03.2019 року за №677 станом на 01.03.2019 року на балансі Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» знаходяться житлові будинки за адресою: АДРЕСА_12 (а.с.13).

Згідно з копією паспорту серії НОМЕР_2 , місце проживання ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_3 , було зареєстровано у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_5 з 06.10.1989 року (а.с.8-9) Зазначене також підтверджено копією форми А про реєстрацію ОСОБА_16 (а.с.48).

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , доводилась матір`ю відповідачу ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в свою чергу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доводиться матір`ю відповідачам ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , 2008 року народження, що визнано і на заперечувалось в судовому засіданні сторонами.

Згідно з копією паспорту серії НОМЕР_3 , місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також зареєстровано у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_5 з 06.10.1989 року (а.с.20).

Копія витягу з протоколу № 59 від 12.07.1993 року свідчить про те, що ОСОБА_5 надана кімната АДРЕСА_8 загальною площею 19, 6 кв.м, в тому числі балкон 0,8 кв.м у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_4 осіб (а.с.7).

Відповідно до копії витягу з протоколу № 153 від 23.01.2001 року за заявою ОСОБА_5 про надання додаткової кімнати, вирішено надати землеробу цеху Л-1 ОСОБА_5 кімнату № 3 площею 20, 3 кв.м до займаної кімнати № 14 площею 19, 6 кв.м за адресою: АДРЕСА_5 на сім`ю 5 осіб (а.с.6).

З копії довідки, виданої АТ «Світло шахтаря» 01.03.2004 року ОСОБА_17 , 1979 р.н., вбачається, що за адресою: АДРЕСА_5 , разом з нею проживають ОСОБА_3 , 1999 р.н., син, ОСОБА_5 , 1960 р.н., матір, ОСОБА_8 , 1957 р.н. вітчим (а.с.51).

Позивач звертався з позовом до ОСОБА_5 про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_14 , гуртожиток . Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.04.2014 року позовні вимог Публічного акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря» залишені без задоволення. При ухваленні рішення судом встановлено на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, що доводи позивача щодо того, що відповідач добровільно залишив спірне житло та не проживає за місцем своєї реєстрації з 2011 року, тобто не користується зазначеним жилим приміщенням більше шести місяців без поважних причин, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Також судом встановлено, що 15.04.2008 року ОСОБА_5 звільнено з посади прибиральника службових приміщень ПАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря» за згодою сторін. ОСОБА_5 через свій стан здоров`я у зв`язку з професійним захворюванням, отриманим під час роботи у позивача, періодично проходить лікування (а.с.55-60).

Як вбачається з відповіді ВДРАЦС по Дергачівському та Золочівському районах ГТУЮ у Харківській області № 3308/15.12-04-04 від 15.11.2018 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла, про що є в наявності актовий запис про смерть №17 від 08.05.2018 року (а.с.12).

Вищевказані відомості підтверджуються копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 , виданого 08.05.2018 року, з якого вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , про що зроблений відповідний актовий запис №17 від 08.05.2018 року (а.с.47).

Відповідно до копії наказу №238 AT «Світло Шахтаря» від 18.04.2001 року, ОСОБА_6 тимчасово зарахована на роботу прибиральницею службових приміщень з 19.04.2001 року по 19.07.2001 року (а.с.16). Разом з тим, відповідно до копії наказу №252 AT «Світло Шахтаря» від 19.07.2001 року, у зв`язку із закінченням строку, ОСОБА_6 звільнена з посади прибиральниці службових приміщень (а.с.17). Зазначені дані підтверджені також довідкою АТ «Світло шахтаря» №103 від 20.02.2019 року, з якої вбачається, що ОСОБА_6 працювала у ВАТ «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» на посаді прибиральниці службових приміщень Господарської дільниці з 19.04.2001 року по 19.07.2001 року. Звільнена у відповідності до п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням тимчасових робіт (а.с.18).

Відповідно до копії витягу з протоколу № 182 від 30.06.2003 року ОСОБА_17 на її заяву про виділення кімнати в сімейному гуртожитку надано як колишній працівниці виділена кімната АДРЕСА_9 площею 14,6 кв.м. в сімейному гуртожитку за адресою: АДРЕСА_16 осіб (а.с.19).

Копія Форми Б, оригінал якої було оглянуто в судовому засіданні та повернуто позивачу, містить інформацію про реєстрацію за адресою: АДРЕСА_10 житловою площею 14,6 кв.м - основного наймача ОСОБА_17 - з 30.07.97 р., сина ОСОБА_3 - з 01.04.1999 р., сина ОСОБА_4 - з 27.05.2008 р. (а.с.15). Зміст зазначеного документу представник позивача трактувала таким чином, що номери корпусів змінювались.

Згідно з копією довідки ЖРЕД АТ «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» від 19.02.2019 року, виданої ОСОБА_17 , 1979 р.н., остання дійсно проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_17 , разом з нею проживають та зареєстровані: ОСОБА_3 - син, 1999 р.н., ОСОБА_4 - син, 2008 р.н. (а.с.14).

Позивачем до своєю позовної заяви додано розрахунок заборгованості в сумі 21 641,85 грн. станом на 01.03.2019 року за особовим рахунком НОМЕР_10, відкритим на ім`я ОСОБА_17 за адресою: АДРЕСА_18 (а.с.24).

Департаментом служб у справах дітей Харківської міської ради від 31.05.2019 року за №407 надано висновок про недоцільність виселення неповнолітнього ОСОБА_4 , 2008 року народження, з кімнат АДРЕСА_20 у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло шахтаря» до ОСОБА_2 , яка є представником ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про виселення. Як вбачається із позовної заяви, неповнолітній ОСОБА_4 зареєстрований та проживає з мамою, старшим братом в спірних кімнатах гуртожитку заводу. Всі вони належали до членів сім`ї нині померлої працівниці заводу, якій за життя надавалося це житло. Зараз позивач вважає, що кімнати зайняті самовільно та наполягає на виселенні. Департамент не погоджується із позовними вимогами та вважає, що вони не можуть бути задоволені судом. Неповнолітня дитина правомірно зареєстрована в житловому приміщенні за заявою батьків. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Сім`я, до якої належить дитина, протягом тривалого часу проживали у вказаних кімнатах разом із покійним наймачем та вели з нею спільне господарство. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Обмеження прав дитини є незаконними. Згідно положень ст. 310 ЦК України фізична особа, так само і дитина має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Водночас пунктом 4 ст. 31 ЦК України гарантовано, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Виселити неповнолітню дитину з житлового приміщення і без надання іншого житла неможливо. Інформації про наявність у неповнолітнього ОСОБА_4 іншого житла, яке б належало йому на праві власності або на праві користування, немає. Право дітей на житло є одним з основних прав, адже без мінімальної забезпеченості житлом і майном нормальне існування дитини просто неможливе. Враховуючи викладене вище, керуючись ст. 6, 7, 19 Сімейного кодексу України, ст. 11, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», діючи як представник органу опіки та піклування в інтересах дитини, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважає за недоцільне виселення неповнолітнього ОСОБА_4 , 2008 року народження, з кімнат № АДРЕСА_22 (а.с.78-80).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , сусідка відповідача ОСОБА_17 , пояснила, що 10 років проживає у цьому гуртожитку, на даний час в кімнаті АДРЕСА_19 . Свідкові відомо, що кімната АДРЕСА_8 знаходиться на 2 поверсі, а кімнати 1 та 3 на 1 поверсі. Раніше кімнатою АДРЕСА_8 користувалась ОСОБА_18 , її чоловік та дочка з дітьми, як члени однієї родини, на даний час кімнатою користується ОСОБА_19 - там знаходяться меблі, холодильник. Кімнатами 1 та 3 також користуються відповідачі, між даними кімнатами є прохід, як в багатьох кімнатах гуртожитку. У вказаних кімнатах на першому поверсі взимку відсутнє опалення.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що працює на заводі «Світло шахтаря», проживає в кімнаті 22, знає відповідача як сусідку по гуртожитку, знала її матір ОСОБА_20 , за життя якої ОСОБА_19 завжди разом з матір`ю готували їжу, молодший син відповідача ночував часто у бабусі в кімнаті 14, тобто всі вони проживали однією родиною. Ордери не видавали, адреса у паспорті зазначена лише як АДРЕСА_17 без зазначення корпусів та кімнат. В кімнаті 14 навесні 2019 року відрізали світло, тому ОСОБА_19 з дітьми на даний час проживає на першому поверсі, однак її речі знаходяться і в кімнаті 14, де свідок раніше бувала.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Також, ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, про те можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.ч.5, 6 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до пункту 4 статті 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до статтей 116, 132 ЖК УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Позивач посилається як на підставу позовних вимог на положення статей 109, 116 ЖК УРСР

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Разом з тим, правила користування гуртожитками, підстави надання кімнат у гуртожитку та виселення з них визначені наступними законодавчими положеннями.

Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Стаття 129 ЖК УРСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до Примірного положення про користування гуртожитками органи державної влади, органи місцевого самоврядування, власники гуртожитків після консультацій з громадськістю (громадськими організаціями, створеними з метою захисту інтересів мешканців гуртожитків) за погодженням з профспілками (за наявності) затверджують положення про користування гуртожитками, що перебувають у їхній власності, управлінні, розпорядженні, користуванні. Зазначена норма передбачена статтею 131 ЖК УРСР.

Згідно пункту 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадян, які проживають разом із ним.

Громадяни можуть бути виселені з гуртожитку на підставах, передбачених ст.132 ЖК УРСР.

На наявність жодної з підстав, передбачених ст.132 ЖК УРСР, позивач при зверненні до суду з даним позовом, не посилається. Єдиною обставиною, про яку зазначає позивач у позові в обґрунтування підстав позову про виселення, є самоправність зайняття житлового приміщення відповідачами в кімнатах 3 та АДРЕСА_2 .

Разом з тим судом на підставі досліджених доказів встановлено, що зазначені кімнати були на законних підставах виділені за життя нині померлій ОСОБА_5 та членам її сім`ї, якими є відповідачі, в тому числі для поліпшення житлових умов у зв`язку із збільшенням сім`ї та станом здоров`я її членів, що не суперечать пункту 17 Примірного положення про гуртожитки. Відповідачі тривалий час, майже все своє життя користувалася вказаним житлом, отже право користування відповідачів вищезазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії передбачені пунктом 2 статті 8 Конвенції. При цьому виселення відповідачів із спірних житлових кімнат є невиправданим втручанням у їх право на повагу до житла.

Отже факт самоправності зайняття житлового приміщення відповідачами не підтверджено в судовому засіданні і навпаки спростовується дослідженими доказами, в тому числі наданими самим позивачем. Доводи представника позивача про те, що відповідачі зареєстровані саме у кімнаті 1 за даною адресою, суперечать як паспортним даним відповідачів, де відсутній номер кімнати при зазначенні прописки, так і самими датами реєстрації ОСОБА_17 в 1989 році та ОСОБА_3 у 1999 році, що передували отриманню ОСОБА_17 права на проживання у кімнаті №1.

Інших підстав для виселення відповідачів у позові не зазначено та в судовому засіданні не доведено, як не доведено і факту порушення відповідачами прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей по Новобаварському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення, у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю.

Разом з тим, відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються) у разі відмови в позові - на позивача.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судовий збір, сплачений позивачем, відшкодуванню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.04.2019 року між ОСОБА_17 та ОСОБА_1 було укладено угоду №56 про надання правової допомоги. Згідно з оригіналами квитанцій від 03.05.2019 року, 20.07.2019 року, 02.11.2019 року, 22.11.2019 року ОСОБА_17 сплачено за надання правової допомоги у даній справі суму у розмірі 12 500,00 грн., що відповідає також акту виконаних адвокатом робіт.

Отже, беручи до уваги положення ст.ст. 133, 137 ЦПК України, суд на підставі ч.ч. 4,5 ст. 137 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_17 суму витрат на правову (правничу) допомогу у розмірі 12 500,00 грн., враховуючи, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а таке клопотання представником позивача не заявлялось.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 137, 141, 166, 256, 263-265 ЦПК України, ст. 9, 64, 109, 116, 128-132 ЖК УРСР, ст. ст. 16, 31, 310, 316, 317, 319, 321 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей по Новобаварському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря» на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з правничою (правовою) допомогою у розмірі 12 500 (дванадцять тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Жовтневий районний суд м. Харкова до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: Акціонерне товариство «Харківський машинобудівний завод «Світло Шахтаря», місцезнаходження: 61001, м. Харків, вул. Світло шахтаря, буд. 4/6, ;

Відповідачі:

-ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України запис НОМЕР_11, документ № НОМЕР_6 , РНОКПП: НОМЕР_7 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_17 ;

-ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_8 виданий Жовтневим РВ у м. Харкові ГУ ДМС України в Харківській області 02.04.2015 року, РНОКПП: НОМЕР_9 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_17 ;

-ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає за адресою: АДРЕСА_17 ;

Третя особа:

-Служба у справах дітей по Новобаварському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, місцезнаходження: 61012, м. Харків, вул. Полтавський шлях, буд. 11.

Повне рішення складено 24.02.2020 року.

Суддя Н.В.Баркова