Справа № 464/3444/17 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/83/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

при секретарі: Симець В.І.,

за участі представника позивача Петролюка А.М., Вербовського Е.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника АТ «Укрсоцбанк», АТ «Альфа Банк» - Блажевського Петра Івановича на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 вересня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дочірнього підприємства «Інтеграл Буд» ТзОВ «Фірма Інтеграл» про визнання недійсним договору та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

В травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом, в якому просила визнати недійсною додаткову угоду від 23 грудня 2005 року про внесення змін та доповнень до договору №14 від 03.03.2004 року, укладено між Дочірнім підприємством «Інтеграл-Буд» ТзОВ «Фірма Інтеграл» та ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що з 02 січня 1979 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . 03 березня 2004 року між Дочірнім підприємством «Інтеграл-Буд» ТзОВ «Фірма Інтеграл» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір №14, який підписав чоловік, на що вона надала свою згоду. Згідно даного договору вона та її чоловік здійснювали фінансування об`єкта нерухомості квартири АДРЕСА_2 за рахунок власних коштів у спосіб пайової участі в будівництві житлового будинку на земельній ділянці, що розташована у АДРЕСА_3 та належить відповідачу ДП «Інтеграл-Буд» ТзОВ «Фірма Інтеграл» на правах власності. Крім того, їхньою сім`єю в особі відповідача ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 28.02.2006 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Юрковою О.А. за реєстраційним номером 369 було придбано у спільну сумісну власність земельну ділянку, на якій стоїть будинок у якому вони фінансували будівництво квартири і яка належала ДП «Інтеграл-Буд» ТзОВ «Фірма Інтеграл» на правах власності. Фінансування будівництва здійснювалось за спільні кошти подружжя в період перебування у шлюбі, про що свідчать квитанції на суму 171 925,01 грн. 21.04.2015 року відповідач ОСОБА_2 зареєструвався у квартирі по АДРЕСА_4 . Згодом вона дізналась, що відповідач ОСОБА_2 без її згоди 23.12.2005 року уклав додаткову угоду про внесення змін та доповнень до договору №14 від 03.03.2004 року про пайову участь в будівництві житла, в якому вигодонабувачем вказав відповідача ОСОБА_3 . Після укладення відповідачем оспорюваного правочину 23.01.2006 року останній оплатив відшкодування витрат на технічний паспорт квартири по АДРЕСА_4 , а відповідач ОСОБА_3 03.10.2006 року отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 та 22.11.2006 року витяг про реєстрацію права власності вказаної квартири. Таким чином, відповідач ОСОБА_2 уклавши оспорюваний правочин без її згоди, розпорядився спільним майном подружжя. З наведених підстав просить визнати додаткову угоду від 23 грудня 2005 року недійсною, а зважаючи на те, що вказана квартира набута за спільні кошти під час шлюбу, відтак, є спільною власністю, визнати за нею право на Ѕ вказаної квартири.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 25 вересня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсною угоду від 23.12.2005 року про винесення змін та доповнень до договору №14 від 03.03.2004 року, укладену між Дочірним підприємством «Інтеграл-Буд» ТзОВ «Фірма Інтеграл» та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дочірнього підприємства «Інтеграл-Буд» ТзОВ «Фірма Інтеграл» на користь ОСОБА_1 судовий збір по 499 грн.88 коп. з кожного.

Рішення суду оскаржив представник АТ «Укрсоцбанк», АТ «Альфа Банк» - Блажевський Петро Іванович, подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення таким, що підлягає скасуванню, оскільки суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали справи, не надав належної оцінки доказам наданим сторонами, невірно встановив факти, які мають істотне значення для справи, а висновки викладені в рішенні не відповідають обставинам справи.

Вказує, що згідно іпотечного договору посвідченого 12 червня 2007 року, ОСОБА_3 передав у іпотеку АТ «Укрсоцбанк» спірне майно, квартиру АДРЕСА_1 .

На думку апелянта, єдиним наміром не залучення до участі у справі іпотекодержателя є намір уникнути відповідальності за невиконання договірних обов`язків, а саме по договору іпотеки.

Вказує, що судом було залишено поза увагою, те, що оскільки позов направлений на перехід права власності на нерухоме майно, позивач повинен був довести не тільки обсяг нажитого під час шлюбу майна шляхом подання правовстановлюючих документів, а також відсутність обтяжень прав власника на розпорядження цим майном, що унеможливлює перехід права власності на таке майно.

Окрім цього, просить застосувати строк позовної давності до вимог по справі.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Представники позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник АТ «Альфа-Банк» - Блажевський П.І. 29.09.2020 року подав до суду клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи на іншу дату, з посиланням на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» в Україні введено карантин і «Рада суддів України в своєму зверненні до громадян, які є учасниками судових процесів, висловила прохання утриматися від участі у судових засіданнях, якщо слухання не передбачають обов`язкової присутності учасників справи».

Розглянувши вищезгадане клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення такого клопотання, з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми (ZHUK v. UKRAINE, № 45783/05, § 32, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1), досліджуючи при цьому докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2), а частиною 2 статті 372 цього Кодексу встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дана справа перебуває в провадженні суду апеляційної інстанції з січня 2020 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення своїх доводів у поданому до суду позові, запереченні на позов, письмових поясненнях, апеляційній скарзі та відзиві на скаргу тощо.

Станом на час апеляційного розгляду справи (29.09.2020 року) введений Кабінетом Міністрів України з 12 березня 2020 року карантин триває вже більше шести місяців і строки його завершення нікому не відомі: ця обставина є загальновідомою і не потребує доказування (частина 3 статті 82 ЦПК України).

В той же час, з метою забезпечення доступу до правосуддя під час дії в Україні карантину та на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 року № 196 було затверджено Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, однак, від представника ОСОБА_5 заяви до суду про участь у апеляційному розгляді справи в режимі відеоконференції не поступало.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим здійснити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції встановивши, що при укладенні додаткової угоди про внесення змін та доповнень до договору №14 від 03.03.2004 року з ДП «Інтеграл-Буд» ТзОВ «Фірма Інтеграл» позивач ні письмової, ні нотаріально засвідченої згоди на укладення такого правочину не надавала, оскільки про укладення такої угоди її не було повідомлено, прийшов до висновку, що вказана угода від 03.03.2004 року суперечить вимогам ст. 65 Сімейного кодексу України, а тому підлягає визнанню недійсною в силу ч.1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Окрім цього, визнавши недійсною угоду від 23.12.2005 року про винесення змін та доповнень до договору №14 від 03.03.2004 року, укладену між Дочірним підприємством «Інтеграл-Буд» ТзОВ «Фірма Інтеграл» та ОСОБА_2 , прийшов до висновку, що за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 02 січня 1979 року по даний час перебувають у зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 .

З договору №14 від 03.03.2004 року укладеного між ДП «Інтеграл-Буд» ТзОВ «Фірма Інтеграл» та ОСОБА_2 , вбачається, що останній здійснював фінансування об`єкта нерухомості - квартири АДРЕСА_2 у спосіб пайової участі в будівництві житлового будинку на земельній ділянці, що розташована у АДРЕСА_3 та належить відповідачу ДП «Інтеграл-Буд» ТзОВ «Фірма Інтеграл» на правах власності.

Пайові внески за спірну квратиру було внесено відповідачем ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі з позивачкою.

23 грудня 2005 року між відповідачем ОСОБА_2 та ДП «Інтеграл-Буд» ТзОВ «Фірма Інтеграл» було укладено додаткову угоду про внесення змін та доповнень до договору №14 від 03.03.2004 року, відповідно до умов якої майнові права на предмет договору виникають у вигодонабувача ОСОБА_3 .

На підставі вказаної додаткової угоди 03.10.2006 року на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 відповідно до якого він володіє на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1 та здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказану квартиру.

Відповідно до ст.. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст.65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Уклавши 23.12.2005 року додаткову угоду про внесення змін та доповнень до договору №14 від 03.03.2004 року з ДП «Інтеграл-Буд» ТзОВ «Фірма Інтеграл» відповідно до умов якої права на квартиру АДРЕСА_1 виникають у вигодонабувача ОСОБА_3 відповідач ОСОБА_2 здійснив розпорядження об`єктом спільного майна, на що необхідною була згода позивача.

З огляду на те, що при укладенні додаткової угоди про внесення змін та доповнень до договору №14 від 03.03.2004 року з ДП «Інтеграл-Буд» ТзОВ «Фірма Інтеграл» позивач ні письмової, ні нотаріально засвідченої згоди на укладення такого правочину не надавала, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вказана угода від 03.03.2004 року суперечить вимогам ст. 65 Сімейного кодексу України, а тому підлягає визнанню недійсною в силу ч.1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при укладенні додаткової угоди про внесення змін та доповнень до договору №14 від 03.03.2004 року з ДП «Інтеграл-Буд» ТзОВ «Фірма Інтеграл» потрібна була згода ОСОБА_1 .

Проте, суд першої інстанції не врахував, що позивач звернулась до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, не встановив початок його перебігу в зв`язку з чим передчасно постановив рішення про задоволення позову, оскільки пропуск строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно з положенням статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Відповідно до вимог статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскаржувану додаткову угоду про внесення змін та доповнень до договору №14 від 03.03.2004 року укладено 23.12.2005 року а позивач звернулась до суду з позовом лише в травні 2017 року, тобто, поза межами загального строку позовної давності.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу про те, що позивачка вияснила, що 21.04.2015 року її чоловік ОСОБА_2 виписався з їхньої квартири на АДРЕСА_5 та прописався в квартиру по АДРЕСА_4 та в подальшому дізналась що відповідач ОСОБА_2 без її згоди 23 грудня 2005 року уклав додаткову угоду, колегія суддів вважає непереконливими, та такими що не дають підстав вважати що строк позовної давності пропущено з поважних підстав.

У п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32 конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся по його захисту до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

З огляду на викладене, та враховуючи заявлене апелянтом клопотання про застосування строку позовної давності, колегія суддів вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що протягом 12 років їй не було відомо, що спірна квартира належить на праві власності її синові, відповідачу по справі ОСОБА_3 .

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника АТ «Укрсоцбанк», АТ «Альфа Банк» - Блажевського Петра Івановича задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 25 вересня 2017 року скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дочірнього підприємства «Інтеграл Буд» ТзОВ «Фірма Інтеграл» про визнання недійсним договору та визнання права власності відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 жовтня 2020 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.