справа № 489/839/20 провадження №2/489/1437/20
РІШЕННЯ

Іменем України

02 жовтня 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Долгорученко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Миколаївської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановив:

В лютому 2020 року позивач звернулася до суду з позовом в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належать вищевказана квартира спільного заселення, в якій зареєстровані її донька ОСОБА_2 та онук ОСОБА_3 . Проте з листопада 2015 року відповідачі за вищевказаною адресою не проживають, вони добровільно залишили спірне приміщення, оскільки донька позивача створила нову сім`ю та виїхала разом з дитиною за невідомою адресою. Їх особистих речей в квартирі немає, комунальні послуги не сплачують, витрати на утримання квартири не несуть, однак в добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку не бажають. Реєстрація відповідачів у належній позивачу квартирі заважає їй в повній мірі реалізувати свої права як власника нерухомого майна, оскільки вона обмежена можливості розпорядження належною їй квартирою та сплачує за комунальні послуги, якими фактично не користується. За такого, позивач вважає, що існують всі підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16.03.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

У судове засідання, призначене на 24.09.2020 на 09:00 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 надала до суду письмову заяву в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі, та просила розгляд справи провести за її відсутності.

Представник третьої особи надала до суду письмову заяву в якій просила розгляд справи провести за її відсутності.

За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного.

Відповідно до договору №866 купівлі-продажу квартири від 17.12.2002, укладеного на Українській біржі нерухомості, зареєстрованого Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 20.10.2002 за №20108, ОСОБА_1 є власником квартири спільного заселення АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 . Вказані обставини підтверджуються відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідка №226208707 від 30.09.2020.

Згідно відомостей Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку №19.03.03-25/І/257/20 від 20.01.2020 за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Відповідно до відомостей, наданих на запит суду Відділом обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області та Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради відповідачі дійсно зареєстрований за вищевказаною адресою.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є донькою позивача, а ОСОБА_3 її онуком, що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис №4, та серії НОМЕР_2 , актовий запис №750, а також свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , актовий запис №682.

Згідно актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 24.01.2020, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 , фактично не проживають з листопада 2015 року.

Органом опіки і піклування виконкому Миколаївської міської ради 28.08.2020 надано висновок про доцільність визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , таким, що втратив право користування квартирою , АДРЕСА_1 .

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб.

Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з частиною першої статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, враховуючи визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник квартири, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою її нерухомого майна зареєстровані відповідачі, які за вказаною адресою не проживають понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратили право на користування цим житлом, а тому позов підлягає задоволенню у спосіб, вказаний позивачем.

Керуючись статтями 4, 19, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду або через Ленінський районний суд міста Миколаєва протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 ;

відповідачі ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 ;

третя особа Служба у справах дітей Миколаївської міської ради, місцезнаходження: м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20.

Повний текст судового рішення складено 02.10.2020.

Суддя І.В.Коваленко