Провадження № 2/645/653/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 вересня 2020 року м. Харків
Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Бабкової Т.В.,
при секретарі судових засідань Малій О.Л.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача адвоката Таволжанського М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом (з урахуванням уточненої позовної заяви від 02.03.2020 року), в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 майнову шкоду у розмірі 30 000 грн. та моральну шкоду у розмірі 35 000 грн., а також понесені позивачкою судові витрати.
20 000 грн. - моральний біль та душевні страждання позивачки та її доньки малолітньої доньки, що полягають у погіршенні стану здоров`я дитини та виникли внаслідок вищевикладеної події, необхідності лікуватися, беручи до уваги стійкий розлад психічного здоров`я дитини та нанесену її психіці шкоду;
15 000 грн. - моральний біль та душевні страждання родини позивачки, пов`язані зі смертю домашнього улюбленця, спробами врятувати його життя та його похованням.
Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Таволжанський М.В. у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин, не подала відзиву на позов.
Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи.
В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Згідно з одним із принципів судочинства визнано пріоритет публічного інтересу над приватним. Безпідставне умисне затягування розгляду справи нівелює завдання ЦПК України, яким є охорона прав і свобод громадян, зміцнення законності та виховання громадян.
Крім того, недотримання строків розгляду справ порушує конституційне право на судовий захист і негативно впливає на ефективність та авторитет судової влади.
Будучи обізнаним про розгляд справи судом, відповідач відзиву та жодних доказів не подав, а тому розгляд справи здійснений судом на підставі наявних доказів, що містяться в матеріалах справи.
Відповідач відзиву на позовну заяву зі своїми запереченнями суду не надала.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.11.2019 року дану цивільну справу передано на розгляд Фрунзенського районного суду м. Харкова.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.12.2019 року дану цивільну справу прийнято до провадження судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Бабкової Т.В.
20.02.2020 року представником позивача адвокатом Таволжанським М.В. подано клопотання про виклик свідків.
20.02.2020 року представником позивача адвокатом Таволжанським М.В. подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 20.02.2020 року закрито підготовче засідання по справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.
02.03.2020 року позивачем подано уточнений позов.
Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.
Судом встановлено, що відповідно до міжнародного ветеринарного паспорту № 01396128, власником собаки поради шпіц, кличка собаки ОСОБА_4 , зазначена позивач ОСОБА_1 .
Допитаний в суді як свідок чоловік позивачки ОСОБА_1 підтвердив суду, що 05.09.2019 року, приблизно о 20 год. 50 хв., йому зателефонувала донька ОСОБА_3 , яка гуляла із друзями на вулиці разом із їх собакою породи шпіц на ім`я ОСОБА_4 , та повідомила, що їхню собаку гризе інша собака. Він негайно прийшов на місце події, собака ОСОБА_4 мала травми, але ще дихала, іншої собаки та особи, що її вигулювала, вже не було. Вони негайно на автомобілі поїхали до ветеринарної клініки, але там вже констатували смерть собаки. З відповідачкою вони живуть у сусідніх домах, а тому дізналися, що собака, яка нанесла пошкодження їхній собаці, належить саме ОСОБА_2 , син якої систематично здійснює її вигул без намордника, на зауваження інших громадян з приводу порушення правил вигулу собак не реагує.
Відповідно до листа Обласної державної лікарні ветеринарної медицини від 10.09.2019 року № 194/01-11, чоловік позивача ОСОБА_1 звертався за ветеринарною допомогою з собакою (порода шпіц) 05.09.2019 року, про що свідчить запис в журналі прийому тварин (№ 6318/120 від 05.09.2019 року), однак надати ветеринарну допомогу фахівцям не було можливо, так як було встановлено біологічну смерть вказаної тварини (відсутність дихання, серцебиття, очного рефлексу).
Вирішуючи питання про наявність вини відповідача у заподіянні шкоди, суд зазначає, що згідно ст. 1187 ЦК України під джерелом підвищеної небезпеки розуміється й утриманням службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для осіб, які цю діяльність здійснюють, та інших осіб.
Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року № 4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки - незалежно від наявності вини.
З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є заподіювачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.
Відносини, що виникають у результаті завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, традиційно виділяють у спеціальний делікт у зв`язку з особливостями механізму завдання шкоди, а також умовами виникнення обов`язку таку шкоду відшкодувати.
Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди; наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.
При цьому слід враховувати, що особливі правила ст. 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
При цьому треба мати на увазі, що визнання тієї чи іншої діяльності джерелом підвищеної небезпеки в тому числі залежить від якісних характеристик об`єкту, з яким така діяльність проводиться.
Конкретної породи собаки, вигул якої здійснювався 05.09.2019 року, та яка належить відповідачці, з боку позивачки у позові не наводиться, а тому здійснити висновок про віднесення вказаної собаки до собак бійцівських порід суд позбавлений можливості.
Отже, задоволення вимог на підставі ст. 1187 ЦК України про відшкодування шкоди, завданої внаслідок нападу собаки, порода якого не є бійцівською, є неможливим.
Разом із тим, інші домашні тварини (собаки), не зазначені у вказаному Переліку, не є такими, що створюють підвищену небезпеку.
Як роз`яснено у п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013року № 4, цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості, а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності. В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК України, особою, яка її завдала.
Статтею 1166 ЦК України встановлені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, згідно із ч.ч. 1, 2 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Суд зазначає, що утримуючи собаку, її господар має знати і розуміти не тільки свої права, але й обов`язки, і усвідомлювати необхідність їх узгодження з правами і свободами інших людей. Не дотримуючись цих принципових положень, порушуючи відповідні правила поводження з собаками, ставлячи життя і здоров`я інших людей в небезпеку, господар собаки порушує свій конституційний обов`язок, закріплений у ст. 68 Конституції України, де зазначено, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. А згідно зі ст. 66 Конституції України кожен зобов`язаний відшкодовувати завдані ним збитки.
За ст. 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на який поширюється правовий режим речі. Тобто собака є майном, об`єктом права власності людини, яке остання здійснює відповідно до закону на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. І як власнику речі (собаки) згідно зі ст. 317 ЦК України лише її господарю належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
У ч. 5 ст. 319 ЦК України зазначається, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Усвідомлення цього власником та здійснення свого права власності лише в межах та порядку, встановленому законом, є необхідним для убезпечення інших людей від негативних наслідків, які може спричинити недбале використання свого права власності на собаку господарем.
Будь-яких заперечень з приводу приналежності їм собак та факту події, що сталася 05.09.2019 року відповідач суду не надала, а тому суд виходить з того, що між сторонами відсутній спір з цих обставин.
Подія сталася на прибудинковій території, біля дитячого майданчику, тобто не на спеціально відведеному місці для вигулу собак, де дозволяється перебування собак без повідка і намордника. Наносячи тілесні ушкодження (укуси) собаці позивача, собака відповідача вже перебувала без намордника, що не спростовано відповідачкою.
Оцінюючи вказані докази у їх сукупності, суд доходить висновку про підтвердження факту спричинення тілесних ушкоджень собаці ОСОБА_1 діями собаки ОСОБА_2 , від яких настала смерть собаки ОСОБА_1 .
Також суд дійшов до висновку, що тілесні ушкодження, від яких настала смерть собаки, були отримані внаслідок неправомірних дій відповідача та з його вини, що виражається у супроводженні собаки у місці загального користування без намордника, незабезпеченні належних умов безпеки оточуючих тварин.
Статтею 22 ЦК України передбачені підставі відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Так, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Матеріалами справи, зокрема свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що батьками вказаної дитини є позивачка ОСОБА_1 та її чоловік - свідок ОСОБА_1 .
З наданої позивачкою довідки консультативної поліклініки Державної установи «Інституту охорони здоров`я дітей та підлітків» Національної академії медичних наук України встановлено факт звернення до невропатолога неповнолітньої ОСОБА_3 безпосередньо після подій 05.09.2019 року - 13.09.2019 року та отримання направлення до стаціонару.
З наданого суду витягу з історії хвороби встановлено, що неповнолітня ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у Державній установі «Інституту охорони здоров`я дітей та підлітків» Національної академії медичних наук України, відділені психіатрії з 26.09.2019 року по 11.10.2019 року із діагнозом: емоційно-лабільного розладу було виявлено також вегето-судинну дистонію та спазм акомодації правого ока. Витяг містить перелік та кількість медичних препаратів, застосованих під час лікування дитини.
Крім того, матеріали справи містять довідку психолога ОСОБА_6 , з якого вбачається, що за отриманням консультації психолога зверталася мати неповнолітньої ОСОБА_3 . В процесі бесід із дитиною було встановлено, що 05.09.2019 року , приблизно о 21 год. 00 хв. дитина гуляла в компанії підлітків в своєму районі біля дитячого майданчику. В цей час поруч проходив хлопець із собакою бійцівської породи, яка була на поводі, але без намордника. В цей час вказана собака накинулася на шпіца ОСОБА_3 , а саме вирвала її з рук дівчинки та перекусила йому хребет, внаслідок чого шпіц загинув. Все це відбувалося на очах у дівчинки та її друзів, при цьому дівчинка не в змозі була вирвати свою собаку з пасті іншої собаки, цього не міг зробити і сам власник великої собаки. Будь-яких даних про застосування внаслідок роботи із психологом лікарських препаратів вказана довідка не містить.
З боку позивачки надані копії чек на суму 146,30 грн. та 75,80 грн. про придбання лікарського засобу «Біфрен», сплату в благодійний фонд «Меценат» 300 грн., проте даних про призначення вказаних ліків, необхідність їх придбання в зв`язку із лікування доньки та самої позивачки, здійснення цих витрат через події 05.09.2019 року, довідки медичних установ, психолога та інші матеріали справи у сукупності не містять.
Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди на суму 15 000 грн. ( витрати на придбання ліків під час лікування неповнолітньої ОСОБА_3 ) через їх недоведеність.
В задоволенні позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди сумі 15 000 грн., які позивач вказує, як вартість собаки аналогічної породи, яку вона була вимушена купити взамін загиблої, слід відмовити. При цьому суд зазначає, що виходячи з положень ст.1192 ЦК України за вибором потерпілого визначено способи відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого. Зокрема суд може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. При цьому розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Виходячи з наведеного надані суду дані про витрати позивачки на придбання 08.09.2019 року нової собаки породи шпіц за 15 000 грн. не може вважатися належним і допустимим доказом реальної вартості втраченого майна собаки породи шпіц на ім`я ОСОБА_4 , загиблої в наслідок подій 05.09.2019 року, яку ознаки якої, природні якості та відповідно майнова цінність якість суду не доведені.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди суд зазначає наступне.
Відповідно до вимоги чинного законодавства України особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала, у т.ч. у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна.
Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 постанови від 31.03.1995р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з п. 9 Постанови розмір відшкодування зазначеної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру й обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат і з урахуванням інших обставин; при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, враховуючи істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, наміру, з яким діяв відповідач.
Так, в уточненому позові позивач зазначає, що моральна шкода полягає у моральному болі та душевних страждань позивача та її малолітньої дитини, що полягають у погіршенні її стану здоров`я, які виникли внаслідок вищевикладеної події, необхідності лікуватися, беручи до уваги стійкий розлад психічного здоров`я дитини та нанесену її психіці шкоду, потреби у відвідуванні невропатолога, безпосередньо після подій 05.09.2019 року, в час, відведений для навчання, перебувати на стаціонарному лікуванні через нервові розлади, звертатися до психолога.
На думку суду вказані обґрунтування факту спричинення моральної шкоди доведені наданими з боку позивачки довідками.
При цьому суд вважає підставними доводи позивачки, що самим фактом жорстокого вбивства на очах у дитини її домашньої тварини, яка тривалий час з 2014 року перебувала на утриманні її родини, з якою члени її родини були пов`язані відчуттям любові, піклування, турботи, завдало сильних душевних страждань, яких зазнала сама позивачка та її донька.
З наданої позивачем квитанції вбачавється, що нею сплачено судовий збір при пред`явленні позову у розмірі 3878,41 грн.
Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Заявлені у позові позовні вимоги на суму 65 000 грн. суд задовльняє на суму 15 000 грн., тобто частково ( 15 000 грн. / 65 000 грн. = 23,07 %).
Пропорційно розміру задоволених позовних вимог на відповідача суд покладає судовий збір 177,27 грн. ( 23,07 % х 768,40 грн.:100% ).
Крім того, суд приходить до висновку про необхідність повернення з Державного бюджету України на користь позивача зайво сплачений судовий збір у розмірі 23,07 грн., оскільки позивачем при зверненні до суду з даною позовною заявою сплачений судовий збір у розмірі 802,80 грн., тоді як відповідно до Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору на 2019 рік за подання позовної заяви майнового характеру становила 768,40 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 76-81, 256, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 15 000 грн.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 177 грн. 27 коп.
Повернути ОСОБА_1 зайво сплачений судовий збір у розмірі 23 грн. 07 коп.
Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст. ст. 284-285 ЦПК України.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Роз`яснити, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.
Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 , зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової карти платника податків невідомий, зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .
Повне судове рішення складено 12.10.2020 року.
Суддя Т.В. Бабкова