ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 вересня 2020 року

м. Харків

Справа № 635/4712/17

Провадження № 22-ц/818/2979/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

Суддів Тичкової О.Ю., Хорошевського О.М.,

секретаря Каплоух Н.Б.

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Канівця Сергія Івановича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2020 року, ухвалене суддею Семіряд І.В.,

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Харківського районного суду Харківської обалсті з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя в розмірі 1 752 486,30 грн.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області зазначену цивільну справу направлено за підсудністю до Дзержинського районного суду м. Харкова.

Позов мотивований тим, що згідно з договором позики від 14 березня 2014 року її чоловік ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 у позику грошові кошти в сумі 408 000,00 грн. На забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 14 березня 2014 року між тими ж сторонами укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передане нерухоме майно: житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 .

Вартість предмета іпотеки становить 370 000,00 грн. Іпотекодержателем здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки та 12 вересня 2016 року відповідач став власником предмета іпотеки. Права іпотекодержателя за іпотечним договором від 14 березня 2014 року відповідач набув згідно з договором про відступлення права вимоги від 16 червня 2016 року, одночасно з цим відповідач набув право вимоги за договором позики від 14 березня 2014 року на підставі відповідного договору.

За даними звіту про оцінку житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , його вартість станом на 12 вересня 2016 року становить 2 355 207,00 грн. Відповідно до вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачеві грошові кошти в сумі 2 355 207,00 грн - 408 000,00 грн = 1 947 207,00 грн * 90% = 1 752 486,30 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн. 00 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право вимагати відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя має саме іпотекодавець і саме на його користь має бути стягнуто грошові кошти у випадку задоволення позову. Оскільки ОСОБА_1 не є іпотекодавцем за договором іпотеки, її права та законні інтереси відповідачем порушені не були.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Канівець С. І. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права. Посилається на обставини, які були викладені ним в позовній заяві. Зазначає, що особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.

Набуття іпотекодавцем права особистої власності на предмет іпотеки та подальше укладення договору іпотеки відбулось одночасно 14 березня 2014 року. В той же день - 14 березня 2014 року між іпотекодавцем ОСОБА_3 та його дружиною ОСОБА_1 , яка фактично подарувала ОСОБА_3 свою частину спірного будинку у праві спільної сумісної власності, укладено договір про надання права ОСОБА_1 на стягнення (відшкодування) перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, що передбачено ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Починаючи з 14 березня 2014 року право на відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. В апеляційній скарзі адвокат Канівець С.І. зазначає, що через необізнаність позивача в юридичних питаннях до суду першої інстанції позивачем не були подані договір дарування майна та договір передання права, укладений між позивачем та її чоловіком ОСОБА_3 , які він просить долучити до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції та визнати поважними причини неподання їх до суду першої інстанції.

Крім того, зазначає, що належним доказом надання послуг з правової допомоги є не тільки сам договір з надання правової допомоги, а й відповідний акт приймання-передачі наданих послуг за цим договором з описом дій, які вчиняв адвокат та платіжне доручення з відміткою банку про оплату послуг. Вказаних документів матеріали справи не містять, а тому рішення суду в цій частині є безпідставним.

Представником ОСОБА_2 - адвокатом Тарасенко Д.Ю. до апеляційного суду надано відзив, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не спростовує фактичних обставин, що були встановлені під час розгляду справи. Зазначає, що причини неподання доказів до суду першої інстанції, вказані представником позивача в апеляційній скарзі не є поважними.

Посилання на «договір про передачу права» є фактичною зміною підстави позову. Вважає вказаний договір нікчемним та таким, що не створює правових наслідків. Вказує, що сума боргу перевищує вартість предмета іпотеки. Звіт про оцінку майна не відповідає вимогам, встановленим нормативно-правовими актами. Матеріали справи містять всі необхідні докази на підтвердження витрат відповідача на правову допомогу.

Позивач в судове засідання не з"явилась, надала заяву в якій просить відкласти розгляд справи після спливу строку карантину. Судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду справи з огляду на таке.

17 липня 2020 року набрав чинності Закон України від 18 червня 2020 року № 731 - ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Згідно з вказаним Законом пункт 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 48, ст. 436) викладено в такій редакції:

"3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином".

Процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" № 540 - IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20 - денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Цивільна справа в провадженні апеляційного суду знаходиться з квітня 2020 року та неодноразово відкладалась за клопотаннями представників сторін. В останній заяві позивач взагалі не наводить які саме обмеження, впроваджені у зв`язку з карантином, не дали можливості брати участь у судовому засіданні особисто чи її представнику. У клопотанні не міститься причин неможливості участі у судовому засіданні представника, через якого діє позивач, та неможливості подання позивачем будь-яких доказів чи пояснень письмово задля дотримання карантинних заходів.

Судова колегія враховує, що карантин продовжено до 31 жовтня 2020 року, але при цьому будь яких нормативних актів, які надають суду право протягом дії карантину не розглядати справи, не існує.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, підтверджено наявними в матеріалах справи доказами та не заперечується сторонами, що 14 березня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_4 (позикодавець) передав у власність ОСОБА_3 (позивальник) грошові кошти у вигляді в натурі на суму 408 000 грн, що на момент укладення договору позики складає за згодою сторін еквівалент 40 800 доларів США. Позичальник зобов`язався повернути суму позики, згідно з графіком, визначеним в договорі, із кінцевим строком повернення 14 березня 2015 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. (а.с.2).

14 березня 2014 року з метою забезпечення зазначеного зобов`язання, ОСОБА_3 (іпотекодавець) передав ОСОБА_2 (іпотекодержатель) в іпотеку житловий будинок із надвірними житловими будівлями під номером АДРЕСА_1 . який належав ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 14 березня 2014 року. Сторони домовились, що вартість предмета іпотеки складає 370 000, 00 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. (а.с.4).

16 червня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір про відступлення права вимоги за договором позики, посвідченим 14 березня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. за реєстровим № 761. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І.(а.с.3).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 6 вересня 2016 року в реєстр внесено запис про набуття ОСОБА_2 права власності на житловий будинок із надвірними житловими будівлями під номером АДРЕСА_1 , на підставі іпотечного договору та договору про відступлення права вимоги (а.с.6).

Згідно з свідоцтвом про шлюб від 19 липня 1971 року позивач ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_3 (а.с.44).

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Підставою позову ОСОБА_1 про відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателяє та обставина, що 14.03.2014 року її чоловік передав в іпотеку будинок, який належав йому на праві власності.

Оскільки позивач ОСОБА_1 не є стороною договору іпотеки, іпотекодавцем є її чоловік ОСОБА_3 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що права та законні інтереси позивача відповідачем не порушені.

В апеляційній скарзі представником ОСОБА_1 - адвокатом Канівцем С. І. заявлено клопотання, в якому він просить поновити строк на подання нових доказів до суду апеляційної інстанції, а саме договору про передачу права вимоги та договору дарування майна.

Зі змісту договору від 14.03.2014 рокувбачається, що ОСОБА_3 відступив своїй дружині ОСОБА_1 право вимоги відшкодування перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог за договором іпотеки від 14.03.2014 року.

Договір дарування майна представником позивача - адвокатом Канівцем С.І. до суду апеляційної інстанції не надано, матеріали справи його також не містять.

Клопотання про поновлення строку на подання доказів до суду апеляційної інстанції не підлягає задоволенню враховуючи нижченаведене.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 7 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Положеннями статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що задля дотримання вимог процесуального законодавства - подання доказів після розгляду справи у суді першої інстанції порушує принципи змагальності та диспозитивності сторін, тому не приймає, як доказ, поданий апеляційному суду представником ОСОБА_1 - адвокатом Канівецем С. І. договір про передачу права вимоги.

Ані позивачем, ані його представником не зазначено обставин неможливості подання договору про передачу права вимоги до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Отже, будучи обізнаним про те, відповідач заперечує проти позову, позивач не надав доказів на підтвердження позовних вимог, тобто, скористався своїми правами, передбаченим ЦПК України, на власний розсуд.

Саме по собі незнання закону не звільняє від відповідальності. Справа була в провадженні суду першої інстанції тривалий час. ОСОБА_1 не надала суду переконливих аргументів щодо наявності у неї об`єктивних перешкод звернутися за юридичною допомогою в межах встановлених законом строків, які є розумними і достатніми для захисту своїх прав.

ОСОБА_1 є неналежним позивачем у справі у зв`язку з тим, що особисті права та інтереси ОСОБА_1 не порушено.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Колегія суддів на підставі оцінки зібраних у справі доказівдійшла висновку, що позивачем не надано доказів про наявність у неї права вимоги відшкодування перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, яке порушене, оспорюється чи не визнається відповідачем.

Доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження надання послуг адвокатом Тарасенко Д.Ю. є помилковими.

В матеріалах справи містяться додаток №1 до договору №22/10/18-а про надання правової допомоги адвокатом від 22.10.2018, акт приймання передачі наданих послуг до договору 22/10/18-а про надання правової допомоги адвокатом від 22.10.2018, квитанція №21316639 від 21.06.2019 (а.с. 93-98).

Із матеріалів справи убачається, що надані адвокатом відповідача послуги відповідають умовам договору про надання правової допомоги, а час, витрачений на здійснення представництва у справі, є обґрунтованим.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги залишено без задоволення судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються, а компенсуються за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.374, ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Канівця Сергія Івановича- залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.Ю.Тичкова

О.М.Хорошевський

Повний текст складено 4 вересня 2020 року