П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2020 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 759/19849/15-ц

Номер провадження 22-ц/824/457/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Примушко О. В.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Сенька М. Ф., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління юстиції у місті Києві, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину, визнання права власності на частку квартири,

в с т а н о в и в :

У грудні 2015 року ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 звернулась до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Головне управління юстиції у місті Києві, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_2 20 березня 2015 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори на квартиру АДРЕСА_1 ; визнання за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 53,30 кв. м., житловою площею - 28,70 кв. м.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 червня 1990 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено шлюб. 05 листопада 1998 року подружжя за договором купівлі-продажу придбало квартиру АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , після смерті якої спадщину, що складається з Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 прийняли чоловік померлої - ОСОБА_3 та син - ОСОБА_2 . Протягом визначеного законодавством строку ОСОБА_3 відмовився від своєї частки у спадковому майні на користь ОСОБА_2

20 березня 2015 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на всю спірну квартиру. Разом з тим, ОСОБА_3 , у порушення вимог законодавства, свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя не отримав.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2016 року (т. І а.с.82-83), позов ОСОБА_3 задоволено частково, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_2 державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Основенко Л. М. 20 березня 2015 року за реєстровим № 4-307 у частині права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 53,30 кв. м., житловою площею 28,70 кв. м. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3 496 грн.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року (т. І а.с. 120 - 121), задоволено заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення, скасовано заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 лютого 2016 року, справу передано до канцелярії суду, для перерозподілу.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року (т. ІІ а.с. 25 - 27), задоволено частково позов ОСОБА_3 , визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_2 державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Основенко Л. М. 20 березня 2015 року за реєстровим № 4-307 у частині права власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 53,30 кв. м., житловою площею 28,70 кв. м. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3 496 грн.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 13 грудня 2019 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати щодо сплати судового збору.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що задовольняючи вимогу про визнання права власності на частину квартири, яка відповідно до оскаржуваного рішення є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, необхідно встановити не лише факт придбання її під час перебування в шлюбі, а й факт її придбання за спільні кошти подружжя.

Так, в середині 80-х років ОСОБА_5 , не перебуваючи в шлюбі, вступила в житлово-будівельний кооператив та сплатила пайовий внесок за квартиру за рахунок особистих коштів. У подальшому ОСОБА_5 обміняла оплачену нею квартиру на іншу квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується ордером, виданим виконавчим комітетом районної ради народних депутатів міста Києва Білоконь В. С. та її сім`ї у складі 2 осіб, а саме ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (син останньої). 02 лютого 1992 року Київським міським БТІ було зареєстровано право власності ОСОБА_5 на вищевказану квартиру, про що видано реєстраційне посвідчення.

08 квітня 1997 року ОСОБА_5 відчужила право власності на квартиру АДРЕСА_3 , за договором купівлі-продажу, ціна договору склала 15 170 грн., а 05 листопада 1998 року на отримані гроші придбала спірну квартиру.

Таким чином, суд першої інстанції не встановив джерела коштів, за які було придбано спірну квартиру та помилково відніс її до спільного сумісного майна подружжя.

Крім того, скаржник зазначає, що після скасування заочного рішення справа не була призначена до розгляду в загальному порядку, у тім 28 березня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

На думку скаржника, позивач не обізнаний про розгляд справи в судовому порядку, з метою спростування або підтвердження даної обставини, представником скаржника було заявлено клопотання про допит ОСОБА_3 в якості свідка, проте, у порушення вимог процесуального закону, судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні заявленого клопотання.

У судовому засіданні, яке відбулося 25 жовтня 2018 року, судом було повідомлено про наявність заяви підписаної особисто позивачем про відмову від позову, проте його представник - адвокат Басараб Н. В. заперечила проти задоволення вищевказаної заяви.

Разом з тим, у матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Басараб Н. В. із терміном дії до 25 грудня 2017 року, враховуючи вищенаведене, остання не мала повноважень на представництво інтересів позивача.

У суді першої інстанції представником відповідача було подано клопотання про долучення до матеріалів справи оригіналу протоколу опитування особи за її згодою від 03 жовтня 2018 року, з зазначенням мотивованих причин подання вказаного доказу з пропуском встановленого строку, однак, судом першої інстанції відмовлено у задоволенні донного клопотання, чим позбавлено відповідача можливості аргументувати свою позицію належним та допустимим доказом.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2019 року поновлено процесуальний строк на апеляційне оскарження судового рішення, зупинено дію оскаржуваного рішення, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою.

Відзиву подано не було.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 січня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, справу призначено до розгляду в судове засідання з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Дубовик О. В. підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, з підстав викладених у ній.

Представник позивача - адвокат Басараб Н. В. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення з підстав її необґрунтованості.

Представник третьої особи Головного управління юстиції у місті Києві до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, у зв`язку з чим керуючись ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала за можливе розпочати та завершити розгляд справи за відсутності останнього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представника скаржника та заперечення представника позивача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що до складу спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_5 мала увійти Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 , оскільки інша частина вищевказаної квартири належить позивачу на праві спільної власності подружжя. Разом з тим, враховуючи що позивач відмовився від своєї частки у спадковому майні, а саме ј частини вищевказаної квартири, на користь відповідача, останній мав би отримати свідоцтво про право власності на Ѕ частину спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 20 червня 1990 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб (т. І а.с. 10).

05 листопада 1998 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 (т. І а.с. 12).

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. І а.с. 44).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (т. І а.с. 11).

18 квітня 2014 року ОСОБА_2 було подано заяву про прийняття спадщини до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори (т. І а.с. 37).

18 квітня 2014 року до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Білоконем В. Ф було подано заяву про відмову від прийняття належного йому спадкового майна після смерті дружини на користь ОСОБА_2 (т. І а.с. 38).

20 березня 2015 року державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Основенко Л. М. видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру під АДРЕСА_1 (т. І а.с. 16).

Відповідно до інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності квартира АДРЕСА_1 на праві власності була зареєстрована за ОСОБА_5 (т.І а.с. 66).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності на квартиру АДРЕСА_1 20 березня 2015 року було зареєстровано за ОСОБА_2 (т. І а.с. 77).

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, ч. 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до пунктів 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Згідно ч. 1 ст. 1268 та ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. ст. 1273 та 1274 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом не залежно від черги.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, про те, що квартира АДРЕСА_5 була придбана ОСОБА_5 за час перебування у шлюбі з ОСОБА_3 в зв`язку з чим вона є спільним сумісним майном подружжя та належить в рівних частках кожному з них. Враховуючи вищенаведене, до складу спадщини мала увійти Ѕ частина вищевказаної квартири, інша ж її частина по праву належить позивачу.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Посилання скаржника на те, що спірна квартира належала на праві особистої приватної власності ОСОБА_5 , оскільки була придбана за її особисті кошти, нічим не підтверджені і судом оцінюються критично. Оскільки, судом апеляційної інстанції в судовому засіданні було з`ясовано, що спадкодавець і позивач двічі реєстрували шлюб, на протязі якого ними придбавалося майно, і діти народжувались у шлюбі ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та його брат ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Таким чином, відповідачем не було надано належних та допустимих доказів які б підтверджували, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_5 , а від так, згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру набуте ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 листопада 1998 року, на час укладення якого остання перебувала у шлюбі з позивачем.

Відповідно до норм сімейного права, набуте подружжям за час шлюбу майно, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Проте, сам по собі факт придбання майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за особисті кошти ОСОБА_5 , у зв`язку з чим, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що квартира належала на праві особистої приватної власності останній, а отже наявна презумпція спільності майна, набутого подружжям у шлюбі.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується в висновками суду першої інстанції, що до складу спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_5 мала б увійти Ѕ частина квартири, інша ж її частина належить на праві власності позивачу.

Крім того, право розпорядження часткою у майні, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, не передбачає такого виду розпорядження, як відмова від частки, належної на праві власності, на користь інших осіб під час оформлення спадщини.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 20 березня 2015 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, суд першої інстанції виходив з того, що для врегулювання даного спору буде достатньо визнати спірне свідоцтво недійсним в частині права власності на Ѕ частину спадкової квартири.

Відповідно до ст.ст. 391, 392 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ст.. 66 Закону України «Про нотаріат», на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину.

Як вбачається з приписів ст. 68 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду, що оскільки позивач має право на отримання свідоцтва про право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 , достатньо визнати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 20 березня 2015 року недійсним в частині права власності на Ѕ частку спірної квартири, визнавши це право за позивачем.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що в судовому засіданні, яке відбулося 25 жовтня 2018 року, судом було повідомлено про наявність заяви підписаної особисто позивачем, про відмову від позову, проте його представник - адвокат Бесараб Н. В. заперечила проти задоволення вищевказаної заяви. Разом з тим, в останньої були відсутні повноваження на представництво інтересів позивача в суді, оскільки договір про надання правової допомоги укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Басараб Н. В. має термін дії до 25 грудня 2017 року.

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно ч. 4 ст.. 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Так, в матеріалах справи наявний ордер на надання правової допомоги ОСОБА_3 адвокатом Басараб Н. В. серії КВ № 369480 від 30 січня 2018 року, враховуючи вищенаведене, колегія суддів не може погодитись з твердженням скаржника, про те, що станом на 25 жовтня 2018 рік адвокат Басараб Н. В. не мала права представляти інтереси позивача в суді.

Колегія суддів приймає до уваги доводи скаржника про те, що судом першої інстанції в супереч вимог процесуального закону, не було прийнято рішення, шляхом постановлення ухвали щодо призначення даної справи до розгляду. Разом з тим, вищевказане твердження не впливає на законність постановленого рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 14 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В. В. Саліхов

О. В. Шахова