Справа № 466/8743/18 Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/811/3963/19 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Шеремети Н.О., Цяцяка Р. П.

при секретарі: Сеньків Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання, -

в с т а н о в и в:

05.11.2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати договір довічного утримання, укладений 26 червня 2014 року з ОСОБА_1 , посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О.В. в реєстрі за №1767, з підстав неналежного виконання відповідачем своїх обов`язків за договором.

В обгрунтування позовних вимог позивачка покликалася на те, що вона проживала у квартирі на АДРЕСА_1 разом із братом, який їй допомагав та здійснював за нею догляд. В подальшому брат захворів, виникла необхідність допомагати йому у лікуванні, на що у неї не було коштів. Тому вона вимушена була звернутись до ТзОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», яким їй було запропоновано особу для укладення договору довічного утримання - ОСОБА_1 26 червня 2014 року вона уклала договір довічного з ОСОБА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом ЛМНО Міхновим О.В. Згідно цього договору ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 отримав однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та взамін зобов`язався забезпечувати її утриманням довічно на умовах договору, а сааме: надавати їй кошти для задоволення її життєвих потреб у розмірі 500 грн на місяць, на які вона самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Крім вищезазначеної суми, відповідач зобов`язувався щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені договорами про надання таких послуг. Згідно умов договору, сума грошового щомісячного утримання підлягала індексації . Однак, впродовж чотирьох років внаслідок інфляції та суттєвої зміни курсу валют щомісячний платіж у розмірі 500 грн. для забезпечення власних потреб виявився явно недостатнім для нормального існування та лікування, відповідачем не проводилась індексація цих коштів, окрім цього, незважаючи на її прохання в телефонному режимі, відповідач жодного разу її не відвідував та фактично ніколи не доглядав, за чотири роки зателефонував лише три-чотири рази та загалом негативно до неї ставився.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Розірвано договір довічного утримання, укладений 26 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований приватним нотаріусом ЛМНО Міхновим О.В. в реєстрі за № 1768 та повернуто у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704,00 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процессуального права та з неповним з`ясуванням усіх обставин справи.

Зазначає, що зі змісту договору довічного утримання від 26 червня 2014 року вбачається, що істотними умовами такого відповідно до вимог п. 15 договору є вчасна сплата щомісячних платежів та довічне право на проживання відчужувача ( ОСОБА_2 ) у вказаній квартирі. Умовами договору не передбачено безпосереднє здійснення догляду за відчужувачем. Жоден з пунктів цього договору не визнаний судом недійсним. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449 цс 15, у разі неспростування презумпці правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинн безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Зазначає, що договір між сторонами був укладений з урахуванням вільного волевиявлення позивача, що відповідало її внутрішній волі, з попереднім та обдуманим погодженням всіх умов договору, в тому числі стосовно його обов`язку надавати лише щомісячне грошове утримання.

Вважає, що оцінка порушення договору як істотного, здійснюється судом згідно з критеріями, які встановлені ч. 2 ст. 651 ЦК України, відповідно до якої істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване під час укладення договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (Постанова Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13).

Зазначає, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, не врахував, що підставою розірвання такого може бути лише істотне порушення своїх обов`язків набувачем.

Вважає, що наведене спростовує висновок суду першої інстанції про те, що розірвання договору не позбавляє відповідача можливості вимагати відшкодування понесених ним витрат на утримання позивача в подальшому.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення, без встановлення факту істотного порушення відповідачем умов договору, безпідставно розірвав цей договір, у зв`язку з невчиненням ним дій, які він насправді не зобов`язаний був вчиняти за умовами договору.

Постановляючи рішення про розірвання оспорюваного договору, суд першої інстанції не покликається на жодний пункт цього договору, який ним порушено, як і не покликається на жодну норму прав а, яку він порушив під час виконання ним умов договору. При цьому обставини, на які позивач ОСОБА_2 покликалася в обґрунтування заявленого позову (наявність заборгованості у відповідача перед позивачем та відсутність з боку відповідача належного догляду), не знайшли свого підтвердження належними доказами під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засіданні суду апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 проти скарги заперечили, пояснили, що з жовтня 2016 року умови укладеного з ОСОБА_1 договору її перестали влаштовувати, оскільки сума в 500 грн. не покривала її витрат на харчування та лікування. В період з 10.16 р. по квітень 2017 року була затримка в оплаті житлово-комунальних послуг, які вона вимушена була оплачувати зі своєї пенсії. ОСОБА_1 ці кошти їй повернув лише в березні 2017 року. У 2017 року стан здоров`я її значно погіршився, їй була необхідна безпосередня допомога, а не просто перерахування коштів. Однак, відповідач жодного разу не приїхав, не цікавився нею, не телефонував, а просто перераховував кошти. На даний час не бажає з ним спілкуватись та приймати від нього будь - які кошти та допомогу, оскільки вважає його відношення до неї агресивним та таким, що не має на меті надання їй допомоги, а лише швидшого вирішення питання остаточного отримання у власність житла у м.Львові.

Просили у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 скаргу підтримали та пояснили, що сторони підписали оспорюваний договір добровільно, погодились на його умови. Позивачку повністю влаштовував договір та момент його укладення, коли відповідач їй предав одноразову виплату в розмірі 30 000 грн, а також коли впродовж чотирьох років отримувала передбачені в договорі, а в подальшому із врахуванням інфляціїї, значно більші суми щомісячних виплат, ніж було передбачено договором . Всі комунальні послуги ОСОБА_1 оплачувались вчасно. Стосовно зміни способу утримання та його вартості, то позивачкою жодного разу не ставились перед відповідачем такі вимоги. За кілька місяців до звернення до суду із позовом, позивач почала повертати грошові перекази і перестала спілкуватись із відповідачем, маючи намір розірвати з ним стосунки. Вважають, що відповідач добросовісно виконував всі умови договору, а тому підстав для розірвання договору довічного утримання немає.

Просили скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до положень ст.744 ЦК України за договором довічного утримання одна сторона передає другій стороні у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчуджувача утриманням та /або/ доглядом довічно. Договір довічного утримання є одностороннім договором, за яким набувач наділений обов`язками, а відчуджувач правами..

Перелічені в договорі довічного утримання види утримання і догляду мають бути визначені у грошовій оцінці. Розмір утримання та догляду підлягає індексації відповідно до чинного законодаства, оцінка має здійснюватись згідно з цінами, що склалися на ринку товарів та послуг.

Ст.755 ЦК передбачає підстави розірвання договору довічного утримання, зокрема, з ініціативи відчужувача - це у випадку невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Встановлено, що ОСОБА_2 , 1947 року народження, будучи власником квартири на АДРЕСА_1 , 03.06.2014 р. звернулася до директора ТЗОВ «Центру допомоги та соціального захисту пенсіонерів» Орєхової О.В. із заявою, у якій просила розглянути питання про можливість укладання з нею договору довічного утримання на умовах матеріального забезпечення, оскільки що вона живе за межею бідності, є одинокою, має мінімальну пенсію та їй бракує коштів на проживання.

В подальшому, Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів запропонував позивачці для укладення договору довічного утримання громадянина ОСОБА_1 , який не проживає у м.Львові, однак виявив бажання на укладення такого договору.

26 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір довічного утримання, який було посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О.В. в реєстрі за №1767.

За умовами договору довічного утримання ОСОБА_2 передала у власність, а набувач ОСОБА_1 отримав квартиру АДРЕСА_1 , яка згідно технічного паспорта складається із однієї житлової кімнати та кухні, загальною площею 37,7 кв.м. Взамін ОСОБА_1 зобов`язався забезпечувати відчуджувача ОСОБА_2 утриманням на умовах цього договору.

Згідно пункту 7 Договору ОСОБА_1 зобов`язався забезпечувати ОСОБА_2 грошовими ресурсами для задоволення потреб нормальної життєдіяльності, на які ОСОБА_2 самостійно буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Сторони домовились, що утримання, в тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у 500 грн, які будуть щомісячно надаватись ОСОБА_2 шляхом банківського або поштового переказу або готівкою під розписку.

Крім вищезазначеної суми ОСОБА_1 зобов`зався щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами, незалежно від того, з ким вони укладені.

Відповідно до п.7 договору, у випадку виникнення в майбутньому потреби забезпечення ОСОБА_2 іншими видами матеріального забезпечення чи догляду, відчуджувач самостійно, на свій розсуд несе всі витрати на ці види забезпечення в межах грошового утримання, передбаченого договором згідно обумовлених сум.

Згідно п.8 договору грошове утримання виплачується щомісячно, починаючи з моменту укладення договору до 10 числа поточного місяця поштовим переказом або готівкою на руки під розписку. Сума щомісячного грошового утримання підлягає індексації та нараховується щорічно у лютому місяці чергового року за попередній рік з урахуванням річного індексу інфляції споживчих цін за інформацією Державної служби статистики України.

Крім того, п.9 сторонами договору визначено одноразове грошове утримання у розмірі 30 000 грн, які відчужував ОСОБА_2 отримала повністю від набувача перед підписанням цього договору. Сторони також домовились, що одноразове грошове утримання не підлягає перегляду та не індексується і надається відчужувану для забезпечення себе всім необхідним для повноцінного життя.

Допитані судом свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ствердили, що у 2017-2018 роках позивач почала більше хворіти, тому їй була потрібна стороння допомога; їм відомо, що особа, з якою позивач уклала договір довічного утримання пересилав їй лише гроші, однак на її прохання жодного разу не приїхав; позивачка лежала в лікарні і її не було кому навідати; оскільки самостійно ходити за покупками позивач не могла, вони їй в цьому допомогали, робили уколи.

Свідки ОСОБА_5 - керівник ТЗОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» та ОСОБА_10 - секретар ТЗОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» пояснили, що ОСОБА_2 сама звернулася до Центру із пропозицією укладення договору довічного утримання, на укладення якого дав згоду ОСОБА_1 . Договір було укладено 26.04.2014 р. Умови договору довічного тримання були обговорені із ОСОБА_2 та відображені у Паспорті до «Договору довічного утримання», з яким така погодилась. Протягом дії договору скарг на його невиконання з боку ОСОБА_1 від ОСОБА_2 до Центру не поступало, хоча працівники Центру регулярно дзвонили їй і перепитували щодо виконання умов договору. З червня 2018 року ОСОБА_2 на телефонні дзвінки не відповідала.

Із наданих відповідачем квитанцій про поштові перекази вбачається, що за час виконання умов договору довічного утримання він здійснив грошові перекази ОСОБА_2 в наступних сумах: 09.07.2014 р. 700 грн., 03.09.2014 - 850 грн, 30.09.2014 р. -850 грн., 03.11.2014 - 850 грн., 02.12.2014 р. - 850 грн., 02. 02.2015 р. - 850 грн., 04.03.2015 р. -1000 грн., 06.04.2015 р. 1000 грн.,04.05.2015. -1000 грн.,09.04.2015 р. -1000 грн.,02. 07.2015р - 1000 грн.,05.08.2015 р., -1100 грн.,02.10..2015 р. -1100 грн., 04.11.2015 р.-1100 грн., 09.12.2015 р. - 1100 грн., 29.12.2015 р. - 1200 грн., 03.02-2016 р. - 1100 грн., 12.05.2016 р. - 1200 грн., 08.06.2016 р. - 1100 грн.,06.07.2016 р. 1100 грн., 29.07.2016 р. - 1100 грн., 05.10.2016 р. 1100 грн., 08.11.2016 р. 1100 грн., 01.12.2016 р. - 1100 грн., 27.12.2016 р. - 1400 грн., 01.02.2017 р. -1300 грн., 07.03.2017 р. - 4200 грн., 05.04.2017 р. - 2000 грн., 05.05.2017 р. -1300 грн., 07.06.2017 р. - 2600 грн., 04.07.2017 р. - 1300 грн., 01.08.2017 р. - 1300 грн., 05.09.2017 р. - 1200 грн., 04.10.2017 р. -1200 грн., 01.11.2017 р. -1200 грн., 01.12.2017 р. - 1200 грн., 29.12.2017 р. - 1400 грн., 02.02.2018 р. -1300 грн., 06.03.2018 р. - 1700 грн., 04.04.2018 р. -1500 грн.

Подальші грошові перекази позивачкою не приймались, що вона підтвердила, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції.

25.08.2018 р. ОСОБА_2 направила ОСОБА_1 претензію, у якій повідомила, що за ним рахується заборгованість за договором довічного утримання 19 503,77 грн.

У відповідь на претензію ОСОБА_1 направив листа ОСОБА_2 , у якому не погодився із існуванням такої заборгованості та пропонував надати письмову інформацію щодо розрахунку такої заборгованості.

Задовольняючи позовні вимоги про розірвання договору довічного утримання, районний суд виходив з того, що права та обов`язки сторін у даному договорі базуються в першу чергу на їх вільному волевиявленні, яке висловлюється та закріплюється умовами договору. Аналіз нормативно-правового регулювання відносин довічного утримання дозволяє зробити висновок, що утримання включає в себе забезпечення матеріальними та грошовими ресурсами. При цьому, догляд пов`язується не тільки із наданням матеріальної допомоги, а опосередковується своєрідною участю набувача в житті відчуджувача, та повинен охоплювати психологічну підтримку і морально-емоційні відносини між відчужувачем та набувачем; через два роки з моменту укладення договору довічного утримання стан здоров`я позивачки став погіршуватись, витрати на її утримання та лікування значно зросли, через що вона неодноразово зверталась у телефонному режимі до ТЗОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів» ОСОБА_5 , яке було посередником в укладенні нею договору довічного утримання із ОСОБА_1 , з тим, що її не задовольняють послуги останнього, що він не цікавиться умовами її проживання; оспорюваним договором визначено обов`язки відповідача, які полягають у забезпечені щомісячних грошових утримань для задоволення потреб, для нормальної життєдіяльності у розмірі 500 грн. (п. 8 Договору), суми для оплати комунальних платежів ( п.7 Договору), витрати на поховання ( п.7 договору), сплату індексації сум грошового утримання (п.8 Договору) та одноразове грошове утримання передбачене п. 9 цього Договору; позивачка стверджувала, що відповідачем фактично продовж чотирьох років /по червень 2018 року/ не виконувалась сплата індексації за договором, що істотно впливало на задоволення потреб для нормальної життєдіяльності, оскільки з моменту укладення договору про довічне утримання на державному рівні мала місце інфляція. Тим самим відповідачем порушено вимоги п. 8 договору; сторони не надали суду об`єктивно обгрунтованих розрахунків відповідності виплачених сум з урахуванням індексу інфляції споживчих цін відповідно до інформації Державної служби статистики України. Однак, із наданих суду квитанцій грошових переказів видно, що сума таких періодично збільшувалась , однак виплати були не завжди регулярними; на погіршення стану здоров`я позивачкою надано виписку із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого /цукровий діабет/ , виданої 27.09.2018 року; як ствердила позивачка, відповідач та свідки у справі, по питанню виконання умов договору до позивачки телефонували лише представники ОСОБА_9 .; набувач за договором ОСОБА_1 умовами проживання, станом здоров`я, можливими проблемами харчування чи лікування ОСОБА_2 особисто не цікавився, що викликало у останньої негативне відношення до особи ,яка виконує договір, та відсутність бажання продовжувати будь-які відносини.

Суд також виходив з того, що відповідач, укладаючи договір довічного утримання на умовах надання щомісячної допомоги ОСОБА_2 , 1947 року народження, яка проживає у іншому населеному пункті, мав би для налагоджування контакту із особою, яка потребує догляду від нього, періодично ревізувати її умови проживання, потреби у лікуванні чи додаткових послугах. На виконання умови, яка прямо вказана у договорі, набувач мав би самостійно, на свій розсуд нести витрати на інші види матеріального забезпечення, які виникли з часом для налагодження виконання договору між сторонами, а не виникнення морально-психологічних ситуацій несумісності учасників договору, за якої таке виконання стало неможливим.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитися з наступних мотивів.

Відповідно до положень ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, зміна і розірвання договору (припинення зобов`язання) в однобічному порядку допускається винятково з підстав, прямо передбачених законом або договором.

Відповідно до положень ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як вбачається зі змісту договору довічного утримання від 26.06.2014 року, відповідач ОСОБА_1 не брав на себе зобов`язання по здійсненню безпосереднього догляду за відчужувачем та збільшення, у випадку потреби розміру грошового забезпечення на її утримання.

Умови договору виконував.

Перед подачею позову до суду позивач перестала отримувати грошові перекази, які надсилалися відповідачем, що вона підтвердила, як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції.

Тобто, позивач ОСОБА_2 в односторонньому порядку відмовилася від виконання договору довічного утримання, що нею не заперечується.

Належних доказів на підтвердження порушення відповідачем умов договору довічного утримання в частині своєчасної оплати житлово-комунальних послуг чи щомісячного грошового утримання позивач суду не надала.

Долучений позивачем до матеріалів справи розрахунок заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг не може бути в повній мірі оцінений судом, як доказ наявності заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, оскільки такий проведено позивачем самостійно.

Долучений позивачем до матеріалів справи розрахунок заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг не може бути в повній мірі оцінений судом, оскільки суд не володіє спеціальними знаннями стосовно порядку нарахування плати за такі послуги, з врахуванням часу їх оплати, наявністю чи відсутністю заборгованості. Крім того, такий розрахунок проведено позивачем самостійно, а відтак, не може спростовувати чи підтверджувати вину відповідача у несвоєчасній оплаті таких.

Тобто, стороною позивача не доведено невиконання відповідачем умов договору довічного утримання, які би стали підставою для його розірвання.

З наведених мотивів, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нової постанови про відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Разом з тим, пунктом 25 договору довічного утримання сторони передбачили внесення за узгодженням сторін змін та доповнень до нього, що не позбавляє позивача права на звернення до відповідача з пропозицією зміни чи доповнення укладеного договору довічного утримання від 26.06.2014 року, чи на повторне звернення до суду з позовом про його розірвання за наявності для цього передбачених законом підстав.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 24 жовтня 2019 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04 вересня 2020 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.