Постанова

Іменем України

18 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 642/1012/14-ц

провадження № 61-40792св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи: ОСОБА_2 , Державна реєстраційна служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 10 листопада 2014 року у складі судді Лазарєва А. В. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2018 року у складі колегії суддів: Хорошевського А. М., Бурлаки І. В., Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка належить відповідачу ОСОБА_1 , у рахунок заборгованості у розмірі 124 538,49 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 995 436,15 грн, шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на передану в іпотеку квартиру.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 червня 2007 року між Акціонерним інвестиційний комерційним банком «Укрсиббанк» (далі - АКІБ «Укрсиббанк») та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 90 000,00 доларів США, який зобов`язався повернути у повному обсязі в строк до 25 червня 2018 року або достроково зі сплатою 13,00 відсотків річних за користування кредитом.

За договором іпотеки № б/н від 26 червня 2007 року, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , з метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 передав у іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 80 кв м, житловою площею 29,7 кв м.

На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «Укрсиббанк» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк»).

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу вимоги за кредитами, в тому числі і за кредитним договором,укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 10 листопада 2014 року ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із того, що загальна площа предмета іпотеки - квартири, яка належить відповідачу на праві приватної власності, не перевищує 140 кв м і виступає як забезпечення за споживчим кредитом, наданим йому кредитною установою в іноземній валюті, використовується відповідачем як його постійне місце проживання, у власності відповідача іншого нерухомого майна немає. У відповідності до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» вважав за неможливе звернути стягнення на таке майно відповідача.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2018 року заочне рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 10 листопада 2014 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відмовлено з інших підстав.

Апеляційний суд обґрунтовував своє рішення тим, що згідно із Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Встановлений цим законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з інших підстав, виходив із того, що іпотечним договором, укладеним між сторонами, передбачено визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в досудовому порядку. Норми матеріального права, зокрема, Закон України «Про іпотеку» не регулює правовідносини щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у такий спосіб як визнання права власності на предмет іпотеки в судовому порядку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2018 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга аргументована тим, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» введений, як тимчасовий захід на період правового врегулювання реструктуризації валютних кредитів фізичних осіб, наданих на придбання житла, який не є підставою для у відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, який остаточно позбавляє кредитора такого права.

Вважає, що позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності узгоджується з висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі 6-1243цс16, відповідно до якої відповідачу відмовлено у задоволенні заяви про оскарження рішення суду, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

Право вибору конкретного способу захисту звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю, а тому суди повинні розглядати справу у спосіб заявлений у позовній вимозі. Вважає, що іпотечний договір не має прямої дії звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, тому має бути ухвалене рішення про задоволення цієї вимоги.

Надходження відзиву/заперечення на касаційну скаргу.

У червні 2019 року третя особа ОСОБА_2 надіслала свої заперечення, у яких просить касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2019 року поновлено ПАТ «Дельта Банк» строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження на вказані судові рішення, витребувано справу з суду першої інстанції.

Позиція Верховного Суду

За результатами розгляду касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Судами встановлено, що 06 червня 2007 р. між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно якого відповідач отримав кредит у валюті, в сумі 90 000,00 доларів США.

26 червня 2007 року з метою забезпечення вказаного кредитного договору між АКІБ «Укрсиббанк» і відповідачем укладений іпотечний договір, за яким відповідач передав банку в іпотеку належну йому на праві приватної власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УКРСИББАНК» змінило назву на ПАТ «УКРСИББАНК».

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк»» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, на підставі яких ПАТ «Дельта Банк» набув права кредитора за спірним кредитним договором з відповідачем.

Станом на 01 серпня 2013 року у відповідача мала місце заборгованість за вказаним кредитним договором на суму 124 538,49 доларів США, що за курсом НБУ складає 995 436,15 грн.

30 жовтня 2013 року позивач направив відповідачу повідомлення про те, що право вимоги за кредитним договору перейшло до нього і попередив про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі несплати заборгованості у відповідності до умов кредитного та іпотечного договорів, а також Цивільного Кодексу України, Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Згідно зі статтею 36 Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження 14-38цс18).

У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначено, що: «закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону».

У договорі іпотеки від 26 червня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статею 37 Закону України «Про іпотеку», право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку встановленому статею 38 Закону України «Про іпотеку» (пункт 5.1 договору, а. с. 19)

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про зміну правового обґрунтування відмови у задоволенні вимог позивача у зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру відповідача, оскільки за положеннями укладеного між сторонами іпотечного договору розрізняється декілька способів звернення стягнення, які є самостійними та не пов`язаними один із одним, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем є позасудовим способом захисту, який не підлягає вирішенню в судовому порядку. Апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права, висновок суду апеляційної інстанції відповідає висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги щодо наявності підстав для задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем (іпотекодержателем) права власності на предмет іпотеки спростовуються наведеними вище нормами матеріального права, висновками Великої Палати Верховного Суду та положеннями укладеного між сторонами іпотечного договору, які вказують на те, що обраний позивачем спосіб звернення на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який не може бути застосований в судовому порядку.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Оскільки постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права, це судове рішення належить залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України від 15 січня 2020 року № 460-IX» касаційні скарги, подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Керуючись статтями 400 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Харківської області від 13 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель