Справа № 214/8916/19
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 вересня 2020 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Прасолова В.М.

при секретарі - Шевченко Ю.С.

за участю заявника - ОСОБА_1

за участю представника заявника - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Виконком Саксаганської районної у місті ради про встановлення факту проживання однією сім`єю, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить суд: встановити факт проживання його та його вітчима ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю з 07.09.2009 року до 29.11.2018 року, тобто протягом 9 років і 2-х місяців.

В обґрунтування заяви зазначив наступне. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді Ѕ частки квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Померлий ОСОБА_3 доводився заявникові вітчимом. Зазначена обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , під час якого ОСОБА_4 прийняла прізвище « ОСОБА_5 ». Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, яка відкрилася після смерті ОСОБА_6 , що видане 10.07.2019 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігутою Л.В., спадкоємцем майна ОСОБА_6 , 1939 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є заявник її син- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заявник, його мати та ОСОБА_3 жили разом, як звичайна родина, з моменту реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як батько, мати та син за адресою: АДРЕСА_1 . У 1996 році батьки приватизували квартиру за зазначеною адресою. Заявник на той час вже був дорослою людиною, мешкав окремо від батьків, в нього була своя родина, власне житло, тому у приватизації він не приймав участі. У 2009 році мати померла, він став опікуватися ОСОБА_3 , оскільки той залишився сам. Протягом 9 років він та ОСОБА_3 проживали однією сім`єю як батько та син. Він доглядав ОСОБА_3 , купував йому ліки, слідкував за правильністю харчування, готував їжу, допомагав, прав білизну, забезпечував всім необхідним для повноцінного існування, сплачував комунальні послуги. Близько з травня по жовтень 2017 року ОСОБА_3 проживав з заявником за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 потрапив до лікарні, а після виписки, він перевіз вітчима до себе. Згодом вони знову переїхали мешкати до вітчима за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене підтверджується актом мешканців від 23.10.2019 року. Такий догляд за вітчимом він здійснював до моменту його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , інших спадкоємців крім заявника після смерті ОСОБА_3 немає. Встановлення даного факту проживання спадкоємця однією сім`єю необхідно для спадкування та реалізації спадкових прав. Вказаний факт не визнається нотаріусом. Так, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігутою Л.В., у відповідь на звернення заявника щодо отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого, надала повідомлення, відповідно до якого заявнику необхідно в судовому порядку встановити факт проживання зі спадкоємця однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 через похилий вік, потребував стороннього догляду. Він не міг самостійно обслуговувати себе, не міг залишатися надовго наодинці. Тому допомога йому була вкрай необхідна. Оскільки прямих спадкоємців на спадщину, що відкрилася після смерті ОСОБА_3 , немає, відповідно до ст. 1277 ЦК України орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням спадкового майна, може подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Так, ч.1 ст.315 ЦПК України встановлений перелік фактів, що мають юридичне значення, які встановлюються у судовому порядку. Вказаний перелік не є вичерпним, адже у судовому порядку можуть бути встановлені також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, ст.1268 ЦК України передбачено, що для спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо; необхідно, щоб таке проживання було постійним.

На переконання заявника, надані ним докази дають змогу встановити, що коли померла мати заявника у 2009 році ОСОБА_6 , він почав опікуватися ОСОБА_3 і протягом 9 років вони проживали однією сім`єю, з травня по жовтень 2017 року проживав з ним за адресою: АДРЕСА_2 , а згодом вони переїхали до ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 . Метою встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки. Крім того, чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

В ході розгляду справи судом було задоволено клопотання заявника про витребування спадкової справи та допит свідків.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 , заяву підтримали повністю.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутністю та прийняти рішення на розсуд суду.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 суду пояснила, що знає заявника з 2000 року, оскільки є його сусідкою. Також знала ОСОБА_3 , який був вітчимом заявника. ОСОБА_3 жив з матір`ю ОСОБА_8 . Після смерті матері, ОСОБА_9 став допомагати ОСОБА_3 . У 2011 році ОСОБА_3 переїхав до ОСОБА_1 , заявник став жити з ним. У заявника сім`ї немає. Стосунки між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були нормальні, як між батьком та сином.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні докази: свідоцтво про смерть ОСОБА_3 (а.с.7), свідоцтво про шлюб (а.с.8), свідоцтво про право на спадщину (а.с. 9), витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.10), свідоцтво про право власності на житло (а.с.11), технічний паспорт (а.с.12-13), свідоцтво про смерть ОСОБА_6 (а.с. 14), відповідь від приватного нотаріуса (а.с.18), акт (а.с.19), товарний чек (а.с.20), виписка (а.с.21), спадкова справа (а.с.31-41), відповідь нотаріуса (а.с.71).

Згідно з висновками Європейського Суду з прав людини, викладеними у п.45 рішення у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року та у рішенні по справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року «… суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів…».

Суд, керуючись вимогами ст.77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами: свідоцтво про смерть ОСОБА_3 (а.с.7), свідоцтво про шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.8), так як ці докази стосуються обставин, на які заявник посилається в обґрунтування своїх вимог, а саме: факт смерті ОСОБА_3 , факт перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_3 та матері заявника ОСОБА_6 .

Суд вважає належними доказами: свідоцтво про право на спадщину (а.с. 9), витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.10), свідоцтво про право власності на житло (а.с.11), так як ці докази стосуються, обставин, на які заявник посилається в обґрунтування своїх вимог, а саме, що спадкоємцем майна - Ѕ частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_6 , є її син - заявник ОСОБА_1 .

Суд вважає належними доказами: відповідь від приватного нотаріуса (а.с.18), спадкову справу №32/2019 року (а.с.31-41), відповідь нотаріуса (а.с.71), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме факт звернення заявника до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом після смерті вітчима ОСОБА_3 .

Суд вважає належними доказами покази свідка ОСОБА_7 , так як цей доказ містить інформацію, що стосується предмету доказування, а саме те, що ОСОБА_1 проживав з ОСОБА_3 до дня його смерті однією сім`єю, піклувався про нього та доглядав за ним.

Суд вважає належним доказом товарний чек (а.с.20),так як цей доказ містить інформацію, що стосується предмету доказування, а саме те, що ОСОБА_1 займався похованням ОСОБА_3 .

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні письмові докази та показання свідка допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази та покази свідка є достовірними.

Керуючись вимогами ст.80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 1987 року, що вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 померла, що вбачається зі свідоцтво про смерть (а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 помер, що вбачається зі свідоцтва про смерть (а.с.7).

Після смерті ОСОБА_6 , свідоцтво про право на спадщину за законом після її смерті було видано на ім`я її сина - заявника ОСОБА_1 , що вбачається зі свідоцтва (а.с.9).

Заявник ОСОБА_1 та його вітчим ОСОБА_3 , жили разом, однією сім`єю з 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресами: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 . Заявник доглядав за ОСОБА_3 , купував йому ліки, слідкував за правильністю харчування, готував їжу, прав білизну, забезпечував всім необхідним для повноцінного існування. Зазначені обставини встановлені поясненнями заявника та показами свідка.

З метою прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , будучи єдиним спадкоємцем в порядку спадкування за законом, з відповідною заявою звернувся до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Лігути Л.В., яка письмово повідомила, що не може видати свідоцтво про право на спадщину, так як факт проживання спадкоємця однією сім`єю зі спадкодавцем не менше п`яти років до часу відкриття спадщини підтверджується рішенням суду. Зазначені обставини встановлені спадковою справою (а.с.31-41), відповіддю нотаріуса (а.с.71).

Вказані обставини унеможливлюють належну реалізацію заявником своїх спадкових прав після смерті вітчима та стали підставою для його звернення до суду.

Вислухавши пояснення заявника, покази свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає заяву обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.293, п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, яка кореспондується з п.1 Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з вирішенням спору про право.

Судом встановлено, що звернення ОСОБА_1 до суду з метою встановлення факту його проживання з вітчимом ОСОБА_3 до моменту його смерті є визначальним для реалізації ним права на спадкування, оскільки на день смерті вони значились зареєстрованими за різними адресами, однак фактично проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 .

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місцем проживання фізичної особи згідно з ч.1 ст.29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 10 січня 2019 року у справі №484/747/17, відсутність реєстрації місця проживання особи (спадкоємця) за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем.

Отже, суди можуть розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, маючи при цьому на увазі, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, доведеними в ході судового розгляду є обставини того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали разом до дня смерті останнього з 2009 року. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що факт проживання заявника ОСОБА_1 з його вітчимом ОСОБА_3 знайшов своє підтвердження, а тому вимога заявника підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує ч.7 ст.294 ЦПК України, у зв`язку з чим понесені заявницею судові витрати по справі відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст.2, 4, 13, 19, 76-82, 141, 263-265, 267, 268, 273, 293, 294, 315-319, 351-352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - Виконком Саксаганської районної у місті ради, про встановлення факту проживання однією сім`єю - задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , з 07 вересня 2009 року по день його смерті, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати складання повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 5 жовтня 2020 року.

Суддя Прасолов В.М.