ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6567/20 Справа № 216/3448/19 Суддя у 1-й інстанції - Кузнецов Р. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач- Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2020 року, ухваленого суддею Кузнецовим Р.О. у місті Кривому Розі, (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до судуз позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків.

10.10.2019 позачерговими загальними зборами акціонерів ПАТ «ПІВДГЗК» було прийнято рішення про зміну типу та найменування Товариства, а саме змінено тип товариства з публічного на приватне, та змінено найменування на Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат, скорочено АТ «ПІВДГЗК».

В обґрунтування позову зазначив, що він працював в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища на підприємстві відповідача 20 років 1 місяць, а саме: з 29.05.1996 по 05.07.2016, - машиністом землесосного плавучого несамохідного снаряду ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат».

У січні 2019 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту протокол №31 промислової медицини йому було встановлене професійне захворювання: «радикулопатія шийна С5, С6 та попереково-крижова L5, S1 білатеральна на фоні полісегментарної дископатії (протрузія диску L3- L4 3 мм, медіанна грижа диску L4- L5 5 мм, лівобічна парамедіанна грижа диску L5- S1 4 мм) з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), деформуючого остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних (ПФ другого ступеня) суглобів».

Професійне захворювання було встановлене на підставі даних санітарно-гігієнічної характеристики умов праці №2/2-11-3/882 від 10.03.2016, виданої Головним державним санітарним лікарем м.Кривого Рогу, Криворізького та Широківського районів де вказано, що позивач працював в умовах підвищених параметрів вібрації загальної і локальної, речовин фіброгенної дії, несприятливого мікроклімату, важкості праці, шуму. Умови праці за параметрами загальної вібрації відносяться до 3 класу 1 ступеню шкідливості, за показниками важкості праці відносяться до 3 класу 3 ступеню шкідливості, за вмістом в повітрі робочої зони речовин фіброгенної дії відносяться до 3 класу 2 ступеню шкідливості, за рівнем шуму до 3 класу 2 ступеню шкідливості, за мікрокліматом - до 3 класу 1 ступеню шкідливості.

По факту професійного захворювання було проведено розслідування, про що був складений акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 06.02.2019, де вказано, що працюючи на підприємстві відповідача позивач виконував роботи в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. Важкість праці: робоча поза (незручна) 32,6 34,1 % зміни, при нормі до 25%, величина статичного навантаження за зміну двома руками становила 71410-130800 кг/с при нормі до 42000 кг/с. Тобто відповідач протягом тривалого часу грубо порушував ст.13 ЗУ «Про охорону праці» та ст. 153 КЗпПУ, що саме і призвело до виникнення у нього професійного захворювання, цей факт визнали члени комісії з розслідування ПЗ, та зазначили в п.16 акту розслідування ПЗ.

Внаслідок отримання професійного захворювання позивач не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, без цього його стан погіршується, він не може вести звичне життя, виконувати домашню роботу, допомагати дружині по господарству. Його сім`я змушена нести додаткові витрати на нього через те, що усі державні компенсації ідуть на медичну реабілітацію та придбання ліків. Це завдає йому моральних страждань. Позивача турбує біль в шийному та попереково-крижовому відділах хребта, що іррадіює в верхні і нижні кінцівки, більше у ліві, та посилюється при рухах, оніміння в них, судоми в литкових м`язах та м`язах передпліч, частіше в нічний час та після фізичних навантажень, біль та обмеження рухів у плечових, ліктьових та колінних суглобах, утруднена хода, періодичний біль в області нирок, перепади артеріального тиску. Все це ставить під загрозу його життя. Це не просто слова позивача - це висновки лікарів, що підтверджуються виписками з його медичної карти. 20 років та 1 місяць позивач працював на підприємстві відповідача, був опорою і підтримкою для своїх дітей, онуків, головним годувальником своєї сім`ї, тепер же за станом здоров`я він не може повноцінно забезпечувати свою родину. При захворюванні позивача повне одужання неможливе, і перспектива в майбутньому переносити болі, постійно лікуватись спричиняє йому моральні страждання. Свої моральні і душевні страждання позивач оцінює в 208 650 гривень.

Просив суд стягнути з ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на свою користь 208 650,00 гривень, без відрахування з цієї суми податку з доходів фізичних осіб за спричинену моральну шкоду в зв`язку з втратою здоров`я на виробництві; стягнути з ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь позивача судові витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги у розмірі 3900,00 грн.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, задоволені частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків у розмірі 50000,00 (п`ятдесят тисяч) гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в розмірі 3900,00 грн (три тисячі дев`ятсот гривень).

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судові витрати в розмірі 840,80 грн (вісімсот сорок гривень вісімдесят копійок).

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач Акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового про відмову позивачеві ОСОБА_1 в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі.

При цьому, скаржник зазначає, що позивач, усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, що безпосередньо пов`язано із впливом вібрації та фізичного навантаження все одно реалізував своє право на працю саме в шкідливих умовах праці. Вказує, що позивач значно перевищив час роботи в шкідливих та важких умовах праці, необхідний для отримання права на пільгову пенсію, при цьому, останній знав про їх негативний вплив на його здоров`я та умисно не вчиняв заходів для усунення шкоди, наприклад переведення на іншу, менш шкідливу роботу в межах професії. Наголошує на тому, що відповідач сумлінно виконував і продовжує виконувати всі вимоги, які встановлені в ст.13 ЗУ «Про охорону праці» до роботодавця, зокрема: забезпечує безоплатну видачу працівникам спеціального одягу, взуття та інших засобів індивідуального захисту, вживає заходи до усунення небезпечних і шкідливих для здоров`я виробничих факторів, здійснює контроль за додержанням працівником технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, використанням засобів колективного та індивідуального захисту, виконанням відповідно до вимог з охорони праці. Відповідач вважає, що саме безвідповідальність позивача до свого здоров`я призвела до встановлення йому професійного захворювання, погіршення самопочуття та встановлення 25% втрати працездатності.

Скаржник вказує на те, що у позові не вказано, які конкретно відбулись вимушені зміни у життєвих стосунках позивача та яких саме немайнових втрат він зазнав, а лише вказано, що він не може повноцінно забезпечувати свою родину. При цьому, звертає увагу, що позивачеві не встановлено групу інвалідності, більш того докази про наявність скарг на самопочуття та лікування у попередні роки під час роботи на підприємстві відповідача, відсутні в матеріалах справи.

Також, відповідач вважає необґрунтовано завищеним розмір моральної шкоди, заявленої до відшкодування позивачем.

Окрім того, скаржник вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено реальний розмір витрат на правничу допомогу.

Відзив на апеляційну скаргу відповідача не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні в частині стягнутих судом витрат на професійну правничу допомогу, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 29.05.1996 по 05.07.2016 працював машиністом землесосного плавучого несамохідного снаряду ПАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», і був звільнений з підприємства за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію ст.38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 28-30).

Згідно з медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» (а.с. 7-8) ОСОБА_1 було встановлене професійне захворювання: «радикулопатія шийна С5, С6 та попереково-крижова L5, S1 білатеральна на фоні полісегментарної дископатії (протрузія диску L3- L4 3 мм, медіанна грижа диску L4- L5 5 мм, лівобічна парамедіанна грижа диску L5- S1 4 мм) з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим та периферичним нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), деформуючого остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних (ПФ другого ступеня) суглобів».

Професійне захворювання було встановлене на підставі даних санітарно-гігієнічної характеристики умов праці №2/2-11-3/882 від 10.03.2016, виданої Головним державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, Криворізького та Широківського районів (а.с. 33-38) де вказано, що позивач працював в умовах підвищених параметрів вібрації загальної і локальної, речовин фіброгенної дії, несприятливого мікроклімату, важкості праці, шуму. Умови праці за параметрами загальної вібрації відносяться до 3 класу 1 ступеню шкідливості, за показниками важкості праці відносяться до 3 класу 3 ступеню шкідливості, за вмістом в повітрі робочої зони речовин фіброгенної дії відносяться до 3 класу 2 ступеню шкідливості, за рівнем шуму до 3 класу 2 ступеню шкідливості, за мікрокліматом - до 3 класу 1 ступеню шкідливості.

За фактом професійного захворювання було проведено розслідування, про що був складений акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 06.02.2019 (а.с. 4-5), де вказано, що працюючи на підприємстві відповідача позивач виконував роботи в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. Важкість праці: робоча поза (незручна) 32,6 34,1 % зміни, при нормі до 25%, величина статичного навантаження за зміну двома руками становила 71410-130800 кг/с при нормі до 42000 кг/с.

Внаслідок зазначеного вище хронічного професійного захворювання, позивач 25.03.2019 пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК), де йому первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 25%, без встановлення групи інвалідності з 18.03.2019 та безстроково, що підтверджується копією виписки із акту огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА №054456 (а.с. 6).

Наявність професійного захворювання у позивача також підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, зокрема виписними епікризами, з яких вбачається що він неодноразово проходив лікування в закладах охорони здоров`я з діагнозом зазначеним вище (а.с. 7-27) .

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст.153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як і повністю погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності зі ст.ст.23,1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок настання нещасного випадку.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними у рішенні суду нормами права.

Також, доводи відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності вини відповідача колегія суддів не бере до уваги, оскільки в судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу.

Доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності через професійне захворювання, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд першої інстанції врахував глибину фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили, ступінь втрати ним професійної працездатності 25% без встановлення групи інвалідності, безстроково з 18.03.2019 року, що вказує на неможливість покращення стану здоров`я позивача в подальшому, незворотність негативних наслідків профзахворювання на житті позивача, тривалий стаж роботи на підприємстві відповідача (20 років 1 місяць), вину підприємства в заподіянні шкоди, що підтверджено Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, та, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 50000 грн.

Колегія суддів повністю погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, у зв`язку із чим відхиляє доводи відповідача щодо завищеного розміру моральної шкоди та вважає що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, який становить 50000 гривень, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Між тим, доводи відповідача щодо недоведеності позивачем обґрунтованості та реального розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає слушними та частково з ними погоджується.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача, понесених останнім витрат на правову допомогу в розмірі 3900,00 грн., виходив з того, що позивачем доведено і документально підтверджено витрати на правничу допомогу, а також підтверджено розрахунок понесених ним витрат.

Колегія суддів, перевіряючи доводи відповідача у цій частині дослідила наданий адвокатом Карнаух Т.В. розрахунок судових витрат по договору про надання правової допомоги №09/19 від 26 лютого 2019 року від 15 травня 2019 року та встановила, що в розрахунку зазначено представлення інтересів в суді, орієнтований час 2 години, вартість послуги 1200 грн. Окрім того, в розрахунку, також відображено, що кількість часу на судове представництво визначено попередньо та підлягає коригуванню в залежності від фактичної кількості витраченого часу (а.с.42).

Матеріалами справи підтверджено, що судовий розгляд даної справи здійснювався в порядку ст.247 ЦПК України за відсутності учасників справи, що зокрема підтверджено довідкою суду (а.с.99) та заявою представника позивача ОСОБА_2 про проведення судового розгляду за її відсутності (а.с.98).

Отже, оскільки представник позивача не надавала позивачу послугу щодо представлення його інтересів в суді, сума витрат за надання професійної правничої допомоги, яка стягнута судом першої інстанції з відповідача на користь позивача, підлягає зменшенню на 1200 грн. (вартість не наданої адвокатом послуги), тобто з 3900 грн. до 2700 грн.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» задовольнити частково.

Змінити рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2020 в частині стягнутих з Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, зменшивши розмір витрат з 3900грн (трьох тисяч дев`ятсот гривень) до 2700 грн. (двох тисяч сімсот гривень).

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 08 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: