ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 953/18889/19

провадження № 22-ц/818/1252/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

позивач - ОСОБА_2 ,

позивач - ОСОБА_3 ,

відповідач Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Зубрича Дмитра Олександровича, який діє в інтересах Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз», на рішення Київського районного суду м.Харкова від 25 листопада 2019 року, ухвалене у складі судді Лях М.Ю.,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_4 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень (а.с. 99-100) просив визнати право спільної сумісної власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на трикімнатну ізольовану квартиру загальною площею 65,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Квартира).

Позов мотивований тим, що з 2009 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживають у Квартирі на підставі ордеру на житлове приміщення № 099759 від 08.04.2009, який в подальшому скасований рішенням Виконавчого комітету Київської районної у місті Харкові ради. Позивачі добросовісно заволоділи Квартирою і більше 10 років спільно, відкрито та безперервно проживають у ній, факту свого проживання у Квартирі не приховують, за місцем знаходження Квартири зареєстровано їх місце проживання. З Квартири ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не виселялись, іншого житла на праві власності або користування не мають, утримують та доглядають Квартиру, власними силами та за власний рахунок забезпечують схоронність зазначеного нерухомого майна, підтримують його у справному стані. Тому з огляду на зазначені обставини та в силу положень ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) ОСОБА_4 просив визнати за позивачами право власності на Квартиру за набувальною давністю.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2019 року позовні вимоги задоволені. Визнано право спільної сумісної власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на Квартиру.

Судове рішення мотивоване тим, що протягом всього часу проживання у Квартирі, тобто більше десяти років, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 її утримують, слідкують за її технічним станом, обслуговують її, зокрема власними силами та за власний рахунок здійснили капітальний та поточний ремонт, оздоблювальні роботи, систематично сплачують комунальні платежі. Позивачі добросовісно заволоділи чужим майном і понад десять років продовжують відкрито та безперервно користуватись Квартирою. Відповідач не спростував зазначених вище обставин та не заявляв вимог про повернення спірної квартири.

В апеляційній скарзі Зубрич Дмитро Олександрович, який діє в інтересах Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» (надалі АТ ),просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Квартира перебуває на балансі АТ «Харківміськгаз». Сімнадцятого листопада 2004 року АТ отримало свідоцтво про право власності на Квартиру серії НОМЕР_1 . Згідно зі статутом органами управління та контролю за діяльністю товариства є Наглядова рада. Рішення Наглядової ради щодо надання дозволу на відчуження Квартири не приймалося.Рішенням Харківської міської ради скасований службовий ордер на житлове приміщення № 099759 від 08.04.2009, який був виданий позивачам на Квартиру. Строк набувальної давності для визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 права власності на Квартиру ще не настав. Підстави для припинення права власності АТ «Харківміськгаз» на Квартиру не настав.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог закону, доводи апелянта мають суб`єктивний характер та не відповідають обставинам справи. Рішенням № 56-2 виконавчого комітету Київської районної у місті ради від 16.03.2010 задоволена заява апелянта про виключення з числа службових приміщень Квартири, де проживає ОСОБА_1 з сім`єю. АТ «Харківміськгаз» зверталося до Харківського міського голови із заявою про винесення на розгляд чергової сесії Харківської міської ради питання про прийняття Квартири до комунальної власності громади. Тобто відповідач у 2011 році вчинив конклюдентні дії, що підтверджують відмову від права власності на Квартиру. Позивач ОСОБА_1 добросовісно, відкрито та безперервно користується Квартирою з 2009 року по теперішній час, що свідчить про набуття ОСОБА_1 права власності на Квартиру за набувальною давністю.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, суд уважає, що апеляційна скарга представника АТ підлягає задоволенню.

Відповідно до п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як установлено судовим розглядом та вбачається із матеріалів справи, Квартира належить АТ, правонаступнику відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Харківміськгаз», на праві колективної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 17 листопада 2004 року (а.с. 42). Зазначене підтверджується і витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 5663511 від 01.12.2004 (а.с. 43).

Виконавчим комітетом Червонозаводської Ради народних депутатів 08.04.2009 був виданий ордер на житлове приміщення № 099759, відповідно до якого ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_6 (донька), ОСОБА_2 (батько), ОСОБА_3 (мати) надане право на зайняття Квартири. Ордер виданий на підставі рішення РНК № 126 від 07.04.2009 (а.с. 5).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч.1 ст. 82 ЦПК України).

Як зазначає відповідач у відзиві на позовну заяву (а.с. 106-108) і це визнається представником ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу (а.с. 176-181), рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 45 від 03.02.2010 (протокол № 1 від 28.01.2010 міської громадської комісії з житлових питань) Київському райвиконкому дозволено виключити Квартиру із числа службового житлового фонду та закріпити за мешканцями в установленому порядку. Рішенням Київської районної у м. Харкові ради № 56-2 від 16.03.2010 Квартира виключена із числа службових житлових приміщень АТ «Харківміськгаз».

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що рішенням Харківської міської ради службовий ордер на житлове приміщення № 099759 від 08.04.2009 скасований. Зазначене не заперечується і представником позивача.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_2 належить відкритому акціонерному товариству по газопостачанню та газифікації «Харківміськгаз» на праві колективної власності.

Позивачі стали проживати у спірній квартирі на підставі ордеру, виданого на виконання рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 07.04.2009, який в подальшому був скасований.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував, що позивачі набули право користування Квартирою на підставі ордеру на житлове приміщення № 099759 від 08 квітня 2009 року. Це виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Виключення Квартири із числа службових житлових приміщень АТ не свідчить про припинення права власності на Квартиру у відповідача.

Ремонт позивачами Квартири і сплата комунальних послуг доводять факт утримання ними майна, проте не входить до переліку обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю.

Суд першої інстанції вищезазначених обставин у справі не перевірив і дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Тому апеляціна скарга представника АТ піддлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

АТ при подачі апеляційної скарги сплатило 1152 грн 59 коп. судового збору (а.с. 134). З огляду на обґрунтованість апеляційної скарги з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь відповідача належить стягнути по 384 грн 20 коп. судового збору з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Зубрича Дмитра Олександровича, який діє в інтересах Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз», задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2019 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Харківміськгаз» по 384 (триста вісімдесят чотири) гривні 20 (двадцять) копійок судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 6 жовтня 2020 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук