ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 вересня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/504/20

Головуючий у першій інстанції - Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1000/20

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді - Бобрової І.О.,

суддів - Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Зіньковець О.О.,

сторони справи:

позивач за первинним позовом - відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первинним позовом - позивач за зустрічним позовом - позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 18 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,

місце постановлення рішення судом першої інстанції - м.Чернігів,

дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції -18.06.2020,

В С Т А Н О В И В:

21 січня 2020 ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , в якому, уточнивши позовні вимоги 13.02.2020 шляхом подачі заяви про збільшення позовних вимог, просила:

- зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_1 ) шляхом звільнення частини земельної ділянки та перенесення паркану відповідно до меж, вказаних в судовій експертизі та технічній документації по видачі Державного акту на право приватної власності на землю;

- стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 20000 грн;

- стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивувала тим, що вона є власником 1/2 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Користувачем земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 є відповідач. На межі між земельними ділянками №9 та АДРЕСА_1 по прямій лінії згідно з планами земельних ділянок стояв старий дерев`яний паркан. На початку 1980 років родина відповідачки перебудувала сарай в дальньому куті ділянки, розмістивши зовнішню стіну нового сараю на межі, розібравши для цього частину дерев`яного паркану. На початку 2000 років замінила старий дерев`яний паркан на металевий, змістивши 1/2 частину його довжини у бік земельної ділянки позивача, про що свідчить висновок судової земельно-технічної експертизи від 25.11.2019 №32-19.

Таким чином відповідачка порушила її права шляхом захвату її земельної ділянки близько двох метрів від межі. На протязі багатьох років відповідачка мала декілька спроб заволодіти земельною ділянкою. Враховуючи зневагу до чужого житті та чужої власності, позивач визначила розмір моральної шкоди в сумі 20 000 грн.

18 лютого 2020 року ОСОБА_2 звернулась із зустрічним позовом, в якому просила:

- визнати недійсним свідоцтво на право на спадщину та скасувати в Державному реєстрі речових прав реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:024:0164 згідно із свідоцтвом на право на спадщину за законом від 12.09.2019, що було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.09.2019, номер запису про право власності: 33322487, як отримані на підставі використання підробленого акту погодження меж між земельними ділянками за адресою: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину та скасувати в Державному реєстрі речових прав реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:024:0164 згідно із свідоцтвом на право на спадщину за законом від 12.09.2019, що було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.09.2019, номер запису про право власності: 33322525, як отримані на підставі використання підробленого акту погодження меж між земельними ділянками за адресою: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 ;

- усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні її земельною ділянкою розташованої за адресою: АДРЕСА_3 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звільнити частину земельної ділянки відповідно до меж її земельної ділянки які існували станом на 10.05.1962 та переставити паркан на відстань 1,5 метра від сараю (Д-1 в технічному паспорті від 11.09.2014) та стягнути понесені судові витрати.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що в Акті погодження меж земельної ділянки АДРЕСА_1 було сфальсифіковано підпис ОСОБА_4 , а тому вся технічна документація по видачі Державного акту на право власності на землю виданого ОСОБА_5 є незаконною. Одночасно через протиправні дії ОСОБА_2 обмежена у праві користування земельною ділянкою, оскільки не може виконувати обов`язки по утриманню сараю Д-1, оскільки не має доступу до зовнішніх стін сараю.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12.02.2020 прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та об`єднано їх вимоги в одне провадження.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою АДРЕСА_1 шляхом звільнення частини земельної ділянки площею 0,0005га (5кв.м), що входить в межі ділянки № 11 з кадастровим номером :02:024:0164 згідно з кадастровим планом фактичну поворотну точку К перенести в точку В кадастрового плану на 0,80м та з`єднати точку В та фактичну точку 3, фактичну точку Д перенести в точку Б кадастрового плану на 0,21м. В решті позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 простить скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, не врахування наявних доказів, порушення норм матеріального права.

Так, скаржник зазначає, що відомості про земельну ділянку скаржника не містяться в Державному земельному кадастрі, представлені суду данні про межі земельної ділянки скаржника були надані з технічного паспорту на будинок №9 від 26.11.2014 та від 22.02.1985. Даний технічний паспорт на думку скаржника не є належним та допустимим доказом визначення розташування межі, а містить лише відомості про експлікацію будинку, опис площ та їх конфігурацію і загальну (орієнтовну) площу домоволодіння. Висновок експерта №32-19 від 25.11.2019 містить відомості, що фактично позивачі займають площу 0,01146 га всупереч тому, що зареєстрована за ними ділянка має площу 0,01 га. Суд не звернув увагу на те, що збільшення площі земельної ділянки відбулось за рахунок включення до її складу частини суміжної земельної ділянки, що призвело до порушення прав саме ОСОБА_2 .

На думку скаржниці, суд не звернув увагу й на той факт, що земельна ділянка :02:024:0164 постійно змінювала свою конфігурацію, зокрема, змінювалась протяжність спірної межі - 27.40 м, 26.30 м., 27.90 м., 26.28 м., що свідчить про порушення саме з боку позивачів.

Окремої уваги заслуговує той факт, що у ОСОБА_2 відсутні підтверджуючі право власності на земельну ділянку документи, а тому невірним є той факт, що експерт встановлював порушення межі скаржником. Незрозумілим відповідачці є те, яким чином суд дійшов висновку про порушення меж саме ОСОБА_2 .

Скаржниця також звертає увагу на висновок експерта №09-19 від 06.05.2019.

Скаржниця вважає неправильним висновок суду про те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою, оскільки за відсутності факту передачі в користування спірної земельної ділянки у передбачений законом спосіб (Чернігівською міською радою рішення про передачу у власність або в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_3 не приймалось, виділення в натурі земельної ділянки не проводилося) та факту визначення меж земельної ділянки органом місцевого самоврядування, позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою між власниками суміжного домоволодіння є передчасним. Такі ж правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі №6-2062цс15 та постанові Апеляційного суду Чернігівської області №737/376/18 від 18.09.2018.

Своїм правом на подачу відзиву ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не скористалися.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Частинами 2, 5 ст.263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , а також в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди не оскаржується, тому відповідно до положень ст. 367 ЦПК України апеляційним судом в цій частині рішення не переглядається.

Судове рішення в частині, що оскаржується, вимогам ст.263 ЦПК України відповідає.

Частково задовольняючі первинний позов ОСОБА_1 в частині вимог щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, суд першої інстанції виходив з того, що фактична межа між ділянками №9 та № 11 зміщена в бік ділянки № 11 таким чином, що частина земельної ділянки, що у власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що входить в межі ділянки № 11 з кадастровим номером :02:024:0164, знаходиться у користуванні власника будинку АДРЕСА_3 - ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленого законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частиною першою статті 78 ЗК України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Статті 125, 126 ЗК України передбачають, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Частиною 1 ст.107 ЗК України встановлено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

Згідно з частиною 1 ст.316, частиною 1 ст.317 та частиною 1 ст.319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналогічна норма міститься в Земельному кодексі України, а саме - власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (ст.152 ЗК України).

Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).

Умовами для задоволення про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).

Дане твердження узгоджується і з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №599/340/16.

Задовольняючи позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_2 звільнити частину земельної ділянки, суд першої інстанції встановив факт наявності у позивачки ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, а також факт порушення цього права з боку відповідачки ОСОБА_2 , тому дійшов правильного висновку щодо задоволення позовної вимоги про усунення перешкод у землекористуванні, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

За матеріалами справи встановлено, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.06.2019, зареєстрованого в реєстрі за №2-439, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 являються власниками по 1/2 частці жилого будинку з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належала спадкодавцю ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.10.184 (а.с.14).

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.09.2019, зареєстрованого в реєстрі за №2-680, власниками земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:024:0164, наданої для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що розташована: АДРЕСА_1 та належала спадкодавцю ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі Державного акта на право власності на землю серії ЧН №792 від 04.05.1998 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/2 частці кожна (а.с.7).

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 181860027 від 20.09.2019 земельна ділянка (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 4101), кадастрового номеру :02:024:0164 площею 0,1 га (1000кв.м) для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель належить ОСОБА_1 1/2 частка (а.с.15).

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15.10.2019, земельна ділянка кадастровий номер :02:024:0164 площею 0,1000 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належить по 1/2 частці ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Державна реєстрація земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 26.06.2019 (а.с.10-12).

З довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради №8864 від 14.06.2019 про реєстрацію місця проживання особи вбачається що позивач ОСОБА_1 зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Відповідач ОСОБА_2 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26.11.2014, зареєстрованого в реєстрі за №4-1637 (а.с.86, 85). Земельна ділянка, на якій розміщений вказаний будинок, має площу 634,10 кв.м. - відповідно до інформації, зазначеної у Плані земельної ділянки, відведеної під індивідуальне будівництво (а.с.87), 634 кв.м. за даними з викопіровки з будівельного кварталу на а.с.99 та 620 кв.м. за даними з генерального плану на а.с.103. Дані про час прийняття рішення компетентним органом про виділення земельної ділянки за вказаною адресою та її розмір матеріали справи не містять.

Земельні ділянки сторін мають спільну межу.

Відповідно до висновку № 32-19 експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 25.11.2019, фактична межа між ділянками №11 та АДРЕСА_3 , не відповідає межі між ділянками №11 та АДРЕСА_3 кадастрового плану згідно з додатком до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15.10.2019 (кадастровий номер земельної ділянки :02:024:0164). Фактична межа не співпадає з межею згідно з кадастровим планом в частині межі з точки З до точки Л розміром 4,14 м зміщена в бік ділянки № 11 , з точки Л до т. К розміром 7,55 м зміщена в бік ділянки № 11 , при цьому фактична поворотна точка Л зміщена в бік ділянки № 11 на 0,55 м та поворотна точка В(4) кадастрового плану не співпадає з фактичною точкою, а саме поворотна точка В(4) зміщена в фактичну точку К у бік ділянки № 11 на 0,80 м (додаток 8). Фактична межа між ділянками № 9 та № 11 зміщена в бік ділянки №11 таким чином, що частина земельної ділянки, що у власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 площею 0,0005 га (5 кв.м.), що входить в межі ділянки № 11 , кадастрового номер :02:024:0164 згідно з кадастровим планом, а знаходиться у користуванні власника будинку АДРЕСА_3 . Для приведення фактичної межі земельної ділянки АДРЕСА_1 у відповідність до кадастрового плану згідно з додатком до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 15.10.2019 кадастровий номер земельної ділянки :02:024:0164, потрібно фактичну поворотну точку К перенести в точку В кадастрового плану на 0,80 м та з`єднати точку В та фактичну точку З, фактичну точку Д перенести в точку Б кадастрового плану на 0,21 м.

Експертиза проведена відповідно до вимог Закону України «Про судову експертизу» і положень Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, її висновок є належним і допустимим доказом, що обґрунтовано покладений в основу судового рішення про усунення перешкод користування земельною ділянкою.

Заперечення ОСОБА_2 щодо висновків даної експертизи є голослівними. Позивач має технічну документацію на успадковану земельну ділянку, що надало можливість при проведенні експертизи зіставити фактичні межі на місцевості з межами земельної ділянки відповідно до правових документів. За результатами порівняння було встановлено, що частина земельної ділянки перебуває в користуванні відповідачки. Посилання останньої щодо різної довжини межі між садибами сторін в різні роки не може бути взято до уваги, оскільки спірна межа визначена затвердженою у належний спосіб технічною документацією на земельну ділянку АДРЕСА_1 . З цих же підстав не приймаються доводи скаржниці щодо відсутності даних щодо меж її земельної ділянки.

Твердження ОСОБА_2 що земельна ділянка ОСОБА_1 має більший розмір за рахунок її земельної ділянки спростовується висновком № 32-19 експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 25.11.2019.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Позивачка надала належні та допустимі докази своїх прав власника земельної ділянки АДРЕСА_1 та зазначила обставини, за якими вважає порушеним своє право мирно володіти своїм майном, що судом першої інстанції правомірно враховано та обґрунтовано задоволено позовні вимоги в даній частині.

Твердження скаржниці про те, що права позивачки не порушені, а навпаки, зсув межі зі сусіднім домоволодінням відбувся внаслідок перенесення межі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в бік скаржниці, що призвело до порушення саме прав скаржниці, не заслуговує на увагу, оскільки, як зазначає сама скаржниця в апеляційній скарзі, правовстановлюючих документів на земельну ділянку вона не має, рішення в частині відмови їй в позові про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки не оскаржує.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання ОСОБА_2 на висновок експертного дослідження №09-19 від 06.05.2019 не можуть бути взяті апеляційним судом до уваги, оскільки поставлені експерту питання, що викладені в заяві ОСОБА_2 про надання експертного дослідження, не мають відношення до суті спору.

Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного суду від 01.07.2020 у справі № 594/1216/15-ц, «Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (§ 23 рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00).

При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).»

Викладене дає підстави для висновку, що суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин та з нормами права, які їх регулюють, застосувавши вказані норми при вирішенні справи. Дані норми ЗК України, ЦК України та ЦПК України ґрунтуються на нормах основного Закону Конституції України.

Аргументи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Розглядаючи справу відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, тобто в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі обґрунтованості судових висновків не спростовують, тому підстави для її задоволення відсутні.

Судове рішення постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 18 червня 2020 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

Н.В.Висоцька

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови суду складений 02.09.2020.