_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 522/2726/19
Провадження № 2/947/1581/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2020 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Гниличенко М.В.

при секретарі - Шпак К.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду Кічмаренка Сергія Миколайовича, ОСОБА_2 судді Приморського районного суду м.Одеси, ОСОБА_5, журналіста «Судово-юридичної газети», третя особа ОСОБА_3 , шеф-редактор «Судово-юридичної газети» про спростування завідомо недостовірної інформації, суд -

ВСТАНОВИВ:

18.02.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду ОСОБА_4 , ОСОБА_2 - судді Приморського районного суду м.Одеси, ОСОБА_5 , в якій просить визнати недостовірною публічно розповсюджену відповідачами інформацію, перелічену у 13 пунктах позову; зобов`язати відповідачів солідарно спростувати їх твердження, перелічені у 13 пунктах позову у такий же спосіб, як було здійснено розповсюдження; усі судові витрати покласти на відповідачів.

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 21.02.2019 року передано цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду ОСОБА_4 , ОСОБА_2 - судді Приморського районного суду м.Одеси, ОСОБА_5 про спростування завідомо недостовірної інформації, до Одеського апеляційного суду для визначення підсудності.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 01.03.2019 року визначено підсудність цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду ОСОБА_4 , ОСОБА_2 - судді Приморського районного суду м.Одеси, ОСОБА_5 про спростування завідомо недостовірної інформації - Київському районному суду м.Одеси.

18.03.2019 року на адресу Київського районного суд м.Одеси надійшла вищевказана цивільна справа.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.03.2019 року вказану цивільну справу передано судді Гниличенко М.В.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 20.03.2019 року позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків./а.с.25/

Вказаною ухвалою судом було роз`яснено, що позивачу необхідно визначити коло належних відповідачів та їх статус у вигляді фізичної чи юридичної особи, у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет, позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві, як автора відповідного інформаційного матеріалу так і власника веб-сайту, який створив можливість та умови для поширення недостовірної інформації; заява має містити, зокрема, відомості про те, коли та в який спосіб була поширена інформація, яким чином вона порушує особисті немайнові права позивача, конкретизувати яка саме інформація поширена кожним із відповідачів, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право.

22.03.2019 року на адресу Київського районного суду м.Одеси надійшла заява ОСОБА_1 про усунення недоліків та уточнена позовна заява ОСОБА_1 до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду ОСОБА_4., ОСОБА_2 судді Приморського районного суду м.Одеси, ОСОБА_5, журналіста «Судово-юридичної газети», третя особа ОСОБА_3 , шеф-редактор «Судово-юридичної газети» про спростування завідомо недостовірної інформації./а.с.30-32/

Відповідно до ст.13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В уточненій позовній заяві позивач вказує, що в розповсюдженні завідомо недостовірної інформації були задіяні усі відповідачі, тому просить визнати недостовірною публічно розповсюджену відповідачами інформацію, перелічену у 13 пунктах позову, а саме мовою позову:

1.«Приписав мне, истцу по делу: «…Вмешательство в деятельность судьи...!!!; 2.Судья ОСОБА_2 утверждал « …что подвергается давлению со стороны истца»; 3.Истец, экс-начальник цеха механизации Одесского судоремонтного завода, был уволен с должности еще в 1989 году в связи с сокращением штата»; 4.Истец решил бороться за восстановление своих прав только в 2007году»; 5.«Он решил не только добиться отмены приказа об увольнении…»; 6.«...взыскать средний заработок за время вынужденного прогула»; 7.«для одного из судей Приморского райсуда ОСОБА_8 решение удовлетворить требования истца в 2014 году впоследствии стало одним из оснований для увольнения в связи с дисциплинарной процедурой»; 8.«интересно, что в марте 2015 г. решение первой инстанции оставил в силе судья апелляционного суда Одесской области ОСОБА_6 , который в настоящее время является членом Высшего совета правосудия»; 9.С этого момента истец, по словам ОСОБА_7 , начал травлю судьи (в контексте предыдущего абзаца по утверждениям того же ответчика ОСОБА_2 о том, что « он отказался удовлетворить заявление об обеспечении доказательств, в частности, касательно вызова 30 свидетелей в суд, как не имеющее должного обоснования»; 10.«Кроме того, истец попытался добиться в прокуратуре регистрации уголовного производства в отношении ОСОБА_2»; 11.«Но в этом, впрочем, потерпел неудачу»; 12.«Кроме того, истец заявил целых четыре отвода судье и прямо призвал ОСОБА_7 взять самоотвод. Последний отвод был подан истцом 16 ноября»; 13.«Он обвинил ОСОБА_2 даже в отсутствии в материалах дела звукозаписей судебных заседаний, сделанных еще в 2014 году при судье ОСОБА_8 ».

В прохальній частині позову позивач просить визнати недостовірною публічно розповсюджену відповідачами інформацію, перелічену у 13 пунктах позову та зобов`язати відповідача ОСОБА_9 , підписанта газетної публікації, спростувати через газету, в такому ж вигляді, як ним було подано недостовірну інформацію, перелічену у 13 пунктах позову; зобов`язати відповідача ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію, перелічену у 13 пунктах позову таким же шляхом, як він її надавав; зобов`язати відповідача юридичну особу Приморський районний суд м.Одеси в особі голови районного суду ОСОБА_4. спростувати усю недостовірну інформацію, перелічену у 13 пунктах позову таким же шляхом, яким її було подано./а.с.35/

Позов заявлено з підстав ст.10, ч.4 ст. 32 Конституції України й у відповідності до ст.ст. 1-13, 263 ЦПК України.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 26.03.2019 року провадження по вищевказаній справі відкрито та справа була призначена до розгляду у порядку загального позовного провадження./а.с.39/

Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачам був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи за відсутності учасника процесу.

Відповідач ОСОБА_10 та третя особа ОСОБА_3 , шеф-редактор «Судово-юридичної газети» у наданий судом строк скористались правом на подання відзиву та письмових пояснень.

Відкриваючи провадження по справі суд з`ясував, що характер спірних правовідносин є цивільно-правовим /незалежно від суб`єктного складу/ та справа зазначеної категорії підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, навіть якщо стороною в ньому виступає суб`єкт владних повноважень, такі спори не мають публічно-правового характеру та врегульовані главою 20 ЦК України - загальні положення про особисті немайнові права фізичної особи.

При ухваленні рішення суд повинен встановити відомості про те, коли та в який спосіб була поширена інформація, чи це інтерв`ю чи особиста думка автора, яким чином вказана інформація порушує особисті немайнові права позивача, конкретизувати яка саме інформація поширена кожним із відповідачів, джерело вказаної інформації, інші обставини, які мають юридичне значення по справі, дослідити докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також обраний засіб захисту, яким позивач бажає захистити своє порушене право.

Відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових ( службових) обов`язків, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов`язки цієї особи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому ст.53 ЦПК України - треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

У разі поширення такої інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача позивачу необхідно з`ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових /службових/ обов`язків, то належним відповідачем є саме вона.

Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий, або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

У позовній заяві зазначено, що наприкінці 2018 року було застосовано розповсюдження наклепницької дезінформації публічно у «Судово-юридичній газеті», яка розповсюджується на всю Україну в електронному варіанті, що робить її доступною для всіх користувачів інтернету. Зазначена стаття, як і всі інші статті публікується на сайті: ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме у рубриці інтернет-газети «Суд-інфо», підписантом було використано ОСОБА_11 /а.с.3/

Позивач вказує, що в розповсюдженні вищевказаної завідомо недостовірної інформації були задіяні усі відповідачі, означені у його позові. Позивач посилається на те, що саме його принципова і активна життєва позиція по подоланню організованої злочинності у судовій системі та в інтересах трудового колективу Одеського морського торгівельного порту, викликала протидію з боку відповідачів шляхом розповсюдження недостовірної інформації. При цьому позивач мотивує свої звернення до суду ч.4 ст.32 Конституції України, яка передбачає - кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також права на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, збереженням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Позивач ОСОБА_1 до судового засідання з`явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_12 до судового засідання з`явилась, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача - Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду ОСОБА_4. до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, причини неявки суду невідомі, до суду надано відзив на позов, який судом було залишено без розгляду, оскільки відповідачем не було дотримано вимоги ст.178 ЦПК України стосовно строку подання відзиву та підтвердження одночасного надіслання відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Відповідач ОСОБА_2 суддя Приморського районного суду м.Одеси до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, причини неявки суду невідомі, до суду надано відзив на позов, який судом було залишено без розгляду, оскільки відповідачем не було дотримано вимоги ст.178 ЦПК України стосовно строку подання відзиву та підтвердження одночасного надіслання відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Відповідач ОСОБА_5 , журналіст «Судово-юридичної газети» до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, причини неявки суду невідомі, до суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками, яким у задоволені позову просив відмовити, вказаний відзив суд залучив до матеріалів справи, оскільки відповідачем було дотримано вимоги ст.178 ЦПК України стосовно п`ятнадцятиденного строку подання відзиву з дня отримання ухвали суду про відкриття провадження по справі./а.с.70/

Третя особа - ОСОБА_3 , шеф-редактор «Судово-юридичної газети» до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся, причини неявки суду невідомі, до суду надійшли пояснення третьої особи, якими він просив у задоволенні позову відмовити, які судом прийняти до розгляду, оскільки були подані до закінчення підготовчого судового засідання./а.с.92/

Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_12 , суд приходить до наступного.

Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28).

Відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України - кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Згідно з частинами першою, другою статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Цим конституційним положенням відповідають приписи ст.302 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Не допускається також збирання інформації, яка є державною таємницею або конфіденційною інформацією юридичної особи.

Вважається, що інформація, яка подається посадовою, службовою особою при виконанні нею своїх службових обов?язків, а також інформація, яка міститься в офіційних джерелах (звіти, стенограми, повідомлення засобів масової інформації, засновниками яких є відповідні державні органи або органи місцевого самоврядування), є достовірною.

Фізична особа, яка поширює таку інформацію, не зобов?язана перевіряти її достовірність і не відповідає у разі її спростування.

Відповідно до ст.10-1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939/2011 зазначено, шо публічна інформація у формі відкритих даних - це публічна інформація у форматі, що дозволяє її автоматизоване оброблення електронними засобами, вільний та безоплатний доступ до неї, а також її подальше використання. Розпорядники інформації зобов`язані надавати публічну інформацію у формі відкритих даних на запит, оприлюднювати і регулярно оновлювати її на єдиному державному веб-порталі відкритих даних та на своїх веб-сайтах. Публічна інформація у формі відкритих даних є дозволеною для її подальшого вільного використання та поширення. Будь-яка особа може вільно копіювати, публікувати, поширювати, використовувати, у тому числі в комерційних цілях, у поєднанні з іншою інформацією або шляхом включення до складу власного продукту, публічну інформацію у формі відкритих даних з обов`язковим посиланням на джерело отримання такої інформації, це стосується і діяльності журналістів.

Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19).

Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939/2011 забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити.

Разом з тим відповідно до частини третьої статті 34 Конституції України здійснення прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до Закону України „Про інформацію" від 2 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ зі змінами, вбачається, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом (частина перша статті 20 Закону № 2657).

Відкритою є будь-яка інформація, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (частина друга статті 20 Закону № 2657).

Зокрема, відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом (частина перша статті 1 Закону № 2939).

Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження, відомості про її майновий стан.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на спростування завідомо недостовірної інформації належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

У зв`язку з цим суд приймає до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що спричинило це порушення.

До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК).

Відповідно до ст.277 ЦК України - фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї або членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст.81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Предметом дослідження по даній справі є стаття ОСОБА_5 , журналіста «Судово-юридичної газети» під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », датована ІНФОРМАЦІЯ_3, а також повідомлення судді Приморського районного суду м.Одеси ОСОБА_2 до голови Вищої ради правосуддя ОСОБА_25 про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя від 21.11.2018 року, та їх взаємозв`язок, оскільки із позову та пояснень позивача, наданих у судовому засіданні вбачається, що розповсюдження наклепницької дезінформації було публічно здійснено вищевказаною статтею журналіста ОСОБА_5 у «Судово-юридичній газеті», а джерелом дезінформації є суддя Приморського районного суду м.Одеси - ОСОБА_14 , зі слів якого відповідач ОСОБА_15 публікує твердження, які підлягають спростуванню.

Не є предметом дослідження по даній справі повідомлення про втручання в діяльність суддів щодо здійснення правосуддя групи суддів Приморського районного суду м.Одеси ОСОБА_4., ОСОБА_22, ОСОБА_2.,ОСОБА_23., ОСОБА_24 до голови Вищої ради правосуддя та Генерального прокурору України, оскільки суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог.

Предметом доказування по даній справі є встановлення наявності або відсутності порушення особистого немайнового права позивача по справі ОСОБА_1 внаслідок поширення недостовірної інформації та її спростування.

Судом встановлено, що 21.11.2018 року суддя Приморського районного суду м.Одеси ОСОБА_2 звернувся до голови Вищої ради правосуддя ОСОБА_25 з повідомленням про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя в порядку ч.4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»/а.с.78/.

Суддя Приморського районного суду м.Одеси ОСОБА_2. у повідомленні про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя просив Вищу раду правосуддя розглянути дане повідомлення та вирішити питання про вжиття в межах компетенції заходів щодо забезпечення додержання принципу незалежності суддів та правового захисту від фактів втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя у цивільній справі № 2-5151/09 з боку ОСОБА_1 , який має статус позивача у вказаній справі.

У заяві до Вищої ради правосуддя про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя в порядку ч.4 ст.48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначено про тиск на суд, виходячи із процесуальної поведінки позивача під час участі у цивільній справі № 2-5151/09 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Одеський морський торгівельний порт» про визнання наказів незаконними та їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до діючого законодавства зазначена заява з часу знаходження до Вищої ради правосуддя реєструється та розміщується на офіційному сайті Вищої ради правосуддя та фактично стає публічно доступною інформацією.

Статтею 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом. Суддя не зобов`язаний давати жодних пояснень щодо суті справ, які перебувають у його провадженні, крім випадків, установлених законом. Суддя зобов`язаний звернутися з повідомленням про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора.

Нормами вказаної статті передбачено не право, а обов`язок судді звертатись з повідомленням до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора, якщо на його думку, має місце втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 , на свій розсуд та вважаючи, що мало місце втручання у діяльність судді, у передбачений законом спосіб у порядку ч.4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» на законних підставах звернувся з повідомленням до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора.

Судом встановлено, що в повідомленні відсутні будь-які дані, що стосуються конфіденційної інформації щодо приватного життя позивача або членів його сім`ї, факт наявності інтерв`ю відповідачами ОСОБА_4 , ОСОБА_2 безпосередньо журналістам «Судово-юридичній газеті» судом не встановлено, вищевказана стаття є власним продуктом журналіста ОСОБА_5 у «Судово-юридичній газеті», оскільки публічна інформація у формі відкритих даних є дозволеною для її подальшого вільного використання та поширення, будь-яка особа може вільно копіювати, публікувати, поширювати, використовувати, у тому числі в комерційних цілях, у поєднанні з іншою інформацією або шляхом включення до складу власного продукту, публічну інформацію у формі відкритих даних з обов`язковим посиланням на джерело отримання такої інформації, що і було зроблено ОСОБА_16 , який у своєї журналістської діяльності використовує публічну інформацію.

15.02.2019 року за результатами перевірки відомостей, викладених у повідомленнях суддів Приморського районного суду м.Одеси та повідомленні судді Приморського районного суду м.Одеси ОСОБА_2. від 29.12.2018 року членом Вищої ради правосуддя ОСОБА_17 встановлено, що відсутні підстави для вжиття Вищою радою правосуддя заходів щодо забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя, мотивуючи тим, що під час розгляду справи ОСОБА_1 діяв в межах наданих ЦПК України процесуальних прав, заявляючи відводи та клопотання, чи подаючи заяву про вчинення кримінального правопорушення у порядку ст.214 КПК України./а.с.73,78,160/.

На підставі викладеного, суд зазначає, що направлення індивідуального або колективного письмового звернення-повідомлення до компетентного органу - Вищої ради правосуддя, який розглянув повідомлення судді і надав обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, приймаючи до уваги, що коли суддя звертається до зазначеного органу із повідомленням, в якому міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей компетентний орган перевірив таку інформацію та надав відповідь, що відсутнє втручання у діяльність судді, тобто в ході перевірки інформація, зазначена у повідомленні судді, не знайшла свого фактичного підтвердження, вказана обставина сама по собі не може бути підставою для задоволення даного позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація суддею законного права на звернення-повідомлення, передбаченого ч.4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а не поширення завідомо недостовірної інформації.

Крім того, суд зауважує, що при вирішенні питання про порушення особистих немайнових прав особи, слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань державної посадової особи, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати аргументи, оприлюднюючи свої заяви і повідомлення, та аналізувати необхідність таких звернень, мету та правове обґрунтування доводів.

Відповідно до ст.ст.1,2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 2939/2011 вказано, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

В Україні діє Вища рада правосуддя, яка є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Відповідно до ст.73 Закону України « Про Вищу раду правосуддя», метою якої є забезпечення незалежності суддів та авторитету правосуддя, вказаний орган веде і оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті реєстр повідомлень суддів про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя, проводить перевірку таких повідомлень, оприлюднює результати та ухвалює відповідні рішення; вносить до відповідних органів чи посадових осіб подання про виявлення та притягнення до встановленої законом відповідальності осіб, якими вчинено дії або допущено бездіяльність, що порушує гарантії незалежності суддів або підриває авторитет правосуддя; ухвалює та оприлюднює публічні заяви і звернення;

Відповідно до ст.277 ЦК України - фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї або членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності.

Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Суд вважає, що для того, щоб висвітлення журналістами подій було пропорційним законній меті захисту репутації інших осіб, необхідне існування об`єктивного зв`язку між спірними твердженнями та особою, яка позивається. Особиста незгода позивача або суб`єктивне сприйняття публікації як такої, що її дискредитує, не є достатнім для встановлення того, що на особу було здійснено негативний вплив та інформація є завідомо недостовірною.

Із позовної заяви вбачається, що наприкінці 2018 року було застосовано розповсюдження наклепницької дезінформації публічно у «Судово-юридичній газеті», яка розповсюджується на всю Україну в електронному варіанті, що робить її доступною для всіх користувачів інтернету. Зазначена стаття, як і всі інші статті опублікується на сайті: ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме у рубриці інтернет-газеті «Суд-інфо», підписантом було використано ОСОБА_11 /а.с.3/

Відповідач ОСОБА_18 , журналіст «Судово-юридичної газети», яка виходить в електронному варіанті в мережі інтернет, надав суду відзив на позовну заяву, яким пояснив, що інформацію для вищевказаної статті, яку було опубліковано в «Судово-юридичній газеті», ним було відібрано із офіційних відкритих джерел, зокрема із повідомлення судді Приморського районного суду м.Одеси ОСОБА_2 про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя від 21.11.2018 року № С-28 2-5151/09 (вх.до ВРП № 6362/0/6-18 від 29.12.2018 року), яке було адресовано голові Вищої ради правосуддя ОСОБА_19 та розміщено на сайті Вищої ради правосуддя за посиланням: http://www.vru.gov.ua/content/file/6362-0-6-18.pdf. та рішення Вищої ради правосуддя «Про звільнення ОСОБА_8 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси за вчинення істотного дисциплінарного проступку» № 4022/0/15-18 від 26.12.2018 року за посиланням на сайт www.vru.gov.ua/content/act/4022 26.12.2018.doc. Відповідач вважає, що вказана стаття ніяким чином не порушила немайнові права позивача, оскільки висвітлювала питання, які становлять суспільний інтерес щодо публічних осіб, якими є судді.

Відповідно до ст.73 Закону України « Про Вищу раду правосуддя», вказаний орган веде і оприлюднює на своєму офіційному веб-сайті реєстр повідомлень суддів про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя, проводить перевірку таких повідомлень, оприлюднює результати та ухвалює відповідні рішення.

Відповідач також зазначає, що преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 Конвенції про захист прав людини захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Пункт 2 ст.10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про питання, які становлять суспільний інтерес.

Суд також приймає до уваги, роз`яснення по справі №6-37401св13, якими Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ підкреслив: «Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи, ким є у даному випадку суддя, значно ширша, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їхніх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати».

Суду слід оцінити те, чи є поширений вислів суб`єктивною оцінкою дійсних фактів, подій і чи подані вони в формі, що адекватно, недвозначно характеризують суб`єктивний характер судження, чи викладені вони у формі категоричного висновку, якоїсь оцінки певних фактів, які при судовому розгляді виявилися неправдивими.

Ретельно дослідивши вищевказану статтю журналіста ОСОБА_11 , суд приходить до висновку, що частина інформації, викладена у статті є фактичними твердженнями про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, пов`язані з зверненням-повідомленням судді до компетентних органів, а решта поширеної інформації є вираженням суб`єктивної думки і поглядів автора статті щодо особи позивача та такою, що містить виключно оціночні судження. Оціночні судження не підлягають доказуванню, а отже, не можуть бути спростовані. Згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Відповідно до ч. 2 ст. 30 цього Закону, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Ці формулювання запозичені з рішення ЄСПЛ у справі «Лінгенс проти Австрії»: «Наявність фактів може бути продемонстрована (доведена), тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню» (п. 46). Водночас передбачається, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона може скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивна думка була висловлена в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Із судової практики вбачається, що правом на відповідь позивачі майже ніколи не користуються, натомість позивачі обмежуються вимогами сатисфакції у формі спростування поширеної інформації.

Позивач повинен довести, що інформація, поширена про нього, була недостовірною. Поширення правдивих фактів, які не є конфіденційною приватною інформацією, не висловлені в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, не можуть вважатися порушенням особистого немайнового права позивача.

Інформація, яка є достовірною, не може порушувати особисті немайнові права або завдавати шкоди відповідним особистим немайновим благам, перешкоджати особі повно та своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право

Суд вважає, що інформація, поширена у «Судово-юридичній газеті» щодо позивача, не є недостовірною, оскільки існує перелік конкретних фактів, які відбулися. В матеріалах справи достатньо доказів про те, що така інформація відповідає дійсності. На думку суду, поширена відповідачами інформація мала достатнє фактичне підґрунтя та суспільство має законне право на отримання такої інформації.

Відносно публікацій в мережі інтернет спеціальне законодавство відсутнє. Спростування інформації, поширеної комп`ютерними газетами, журналами в мережі Інтернет в Україні практично не регламентовано. Суди за цією категорією спорів керуються практичними рекомендаціями постанови Верховного суду України №1 від 27.02.2009 р., де чітко вказано, що відповідачами в даному випадку є автор інформаційного матеріалу і власник веб-сайту, а також Законами України «Про інформацію», «Про доступ до публічної інформації», та главою 20 Цивільного Кодексу України про особисті немайнові права фізичної особи.

Судом неодноразово як в ухвалі про залишення позову без руху, так і в судовому засіданні було роз`яснено право визначити коло належних відповідачів та третіх осіб, однак позивач ОСОБА_1 наполягав, що саме вказані їм у позові відповідачі повинні нести відповідальність за завідомо недостовірну інформацію, та вказував, що на його думку, джерелом дезінформації є суддя Приморського районного суду м.Одеси ОСОБА_2., Приморський районний суд м.Одеси в особі голови ОСОБА_4., тому суд розглядав вищевказану справу з вимогами до вказаних у позові відповідачів.

Проаналізувавши інформацію, наведену у статті стосовно позивача, характер використаних при її викладенні мовних засобів, а також інформацію, зазначену у 13 пунктах позову, яку просить спростувати позивач, суд доходить до висновку, що в цілому ця інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних), які прямо і ясно вказували на певні події та явища, які існували та їх можливо перевірити, а інша частина інформації може кваліфікуватись як оціночні судження з огляду на використання мовних оборотів, застосованих автором статті.

Суд, відносно інформації, вказаної в 13 пунктах позову, яку просить спростувати позивач, зазначає наступне.

Зокрема, відносно п.п.1,2 позову: 1.«Приписав мне, истцу по делу: «…Вмешательство в деятельность судьи...!!!; 2.Судья ОСОБА_2 утверждал « …что подвергается давлению со стороны истца».

Вказані фрази пов`язані з існуючим повідомленням-зверненням 21.11.2018 року судді Приморського районного суду м.Одеси ОСОБА_2 до голови Вищої ради правосуддя ОСОБА_25 про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя в порядку ч.4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» позивачем по справі № 2-5151/09 ОСОБА_1 .

Відносно п.3,4,5,6 позову 3.«Истец, экс-начальник цеха механизации Одесского судоремонтного завода, был уволен с должности еще в 1989 году в связи с сокращением штата»; 4.«Истец решил бороться за восстановление своих прав только в 2007году»; 5.«Он решил не только добиться отмены приказа об увольнении…»; 6.«...взыскать средний заработок за время вынужденного прогула»; 7.«для одного из судей Приморского райсуда ОСОБА_8 решение удовлетворить требования истца в 2014 году впоследствии стало одним из оснований для увольнения в связи с дисциплинарной процедурой».

Вказані факти підтверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 26.12.2018 року, з якого вбачається: «Під час розгляду дисциплінарної справи стосовно судді ОСОБА_8 встановлено, що у лютому 2007 року ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до ДП «Одеський морський торговельний порт», у якому просив з урахуванням уточнень поновити строк на звернення до суду, визнати незаконними та скасувати накази ДП «Одеський судноремонтний завод «Україна» від 18 листопада 1988 року № 1197-к та від 25.04.1989 року № 496-к про звільнення, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обгрунтовались тим, що ОСОБА_1 працював на посаді начальника цеху механізації Одеського судноремонтного заводу імені «50-річчя Радянської України», правонаступником якого є ДП «Одеський судноремонтний завод «Україна». 25.04.1989 року наказом в.о.директора заводу № 496-к ОСОБА_1 звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.40 /за скороченням штату працівників/ Кодексу законів про працю Української РСР з порушенням норм трудового законодавства. Вказана справа перебувала у провадженні судді Приморського районного суду м.Одеси ОСОБА_8 з 29.01.2014 року до 04.07.2014 року. Також, у вищевказаному рішенні Вищої ради правосуддя від 26.12.2018 року було вирішено звільнити ОСОБА_8 з посади судді Приморського районного суду міста Одеси за вчинення істотного дисциплінарного проступку на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України./а.с.73/.

Відносно п.8. «интересно, что в марте 2015 г. решение первой инстанции оставил в силе судья апелляционного суда Одесской области ОСОБА_6, который в настоящее время является членом Высшего совета правосудия».

Вказаний факт теж існує, зокрема ухвалою апеляційного суду Одеської області від 04.03.2015 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 04.07.2014 року було залишено без змін, головуючим по справі був суддя ОСОБА_21 .

Відносно п.п.9,12 «С этого момента истец, по словам ОСОБА_7 , начал травлю судьи (в контексте предыдущего абзаца по утверждениям того же ответчика ОСОБА_2 о том, что « он отказался удовлетворить заявление об обеспечении доказательств, в частности, касательно вызова 30 свидетелей в суд, как не имеющее должного обоснования»; 12.«Кроме того, истец заявил целых четыре отвода судье и прямо призвал ОСОБА_7 взять самоотвод. Последний отвод был подан истцом 16 ноября».

Вказані факти теж знайшли своє підтвердження у повідомленні судді Приморського районного суду м.Одеси ОСОБА_2. до голови Вищої ради правосуддя ОСОБА_25 про втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя в порядку ч.4 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема судом було відмовлено позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його заяви про виклик 30 свідків та дійсно позивачем було заявлено чотири відводу головуючому по справі, та останній відвод заявлено 16 листопада 2018 року».

Відносно п.10 «Кроме того, истец попытался добиться в прокуратуре регистрации уголовного производства в отношении ОСОБА_7 », суд зауважує, що в матеріалах справи є ухвала слідчого судді Малиновського районного суду м.Одеси від 08.01.2019року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до слідчого судді зі скаргою у порядку ст.303 КПК України, оскільки при зверненні до прокурора Одеської області Жученка О.Д. з заявою про вчинення злочинів суддями Приморського районного суду м.Одеси, викладені у заяві відомості до ЄРДР внесені не були. Вказана скаргу було задоволено частково./а.с.190/.

Відносно п.11.«Но в этом, впрочем, потерпел неудачу», суд вважає, що це оціночні судження.

Відносно п.13.«Он обвинил ОСОБА_2 даже в отсутствии в материалах дела звукозаписей судебных заседаний, сделанных еще в 2014 году при судье ОСОБА_8 », суд зауважує, що безпосередньо позивач ОСОБА_1 у поясненнях, наданих у судовому засіданні, наполягав та звинувачував відповідача ОСОБА_2 у відсутності в матеріалах справи звукозаписів судових засідань, зроблених у 2014 році при судді ОСОБА_8.

Таким чином, суд вважає, що опублікована у статті «Суддя попросив захисту в трудовому спорі з минулого століття» від ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідачем журналістом ОСОБА_16 інформація щодо аналізу звернення-повідомлення судді Приморського районного суду міста Одеси ОСОБА_2 до Вищої ради правосуддя та аналізу рішення Вищої ради правосуддя від 26.12.2018 року є фактичним твердженням, вона є публічною відкритою, опублікована на веб-сайті Вищої ради правосуддя, та вважається достовірною, а інша інформація є оціночним судженням власного продукту при написанні статті журналістом, тому позовні вимоги є недоведеними та не підлягаючими задоволенню.

Судом встановлено, що інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права, не містить юридичного складу правопорушення про спростування недостовірної інформації, зазначеного п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», оскільки недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності, проте факт поширення недостовірної інформації судом не встановлено, особисті немайнові права позивача не порушено, тому позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 32, 34, 68 Конституції України, ст.ст. 15, 277, 302 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи № 1 від 27.02.2009 року, Законом України «Про інформацію», Законом України «Про доступ до публічної інформації», Законом України «Про Вищу раду правосуддя», ст.ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приморського районного суду м.Одеси в особі голови суду Кічмаренка Сергія Миколайовича, ОСОБА_2 судді Приморського районного суду м.Одеси, ОСОБА_5, журналіста «Судово-юридичної газети», третя особа ОСОБА_3 , шеф-редактор «Судово-юридичної газети» про спростування завідомо недостовірної інформації - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через Київський районний суд м.Одеси шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи /вирішення питання/ без повідомлення /виклику/ учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 08.10.2020 року.

Суддя Гниличенко М. В.