Провадження №2/748/46/20
Єдиний унікальний № 748/2666/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" жовтня 2020 р.м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області

в складі:

головуючої - судді: Меженнікової С.П.,

при секретарі: Красній О.А.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 ,

представник позивача за первісним позовом - адвокат Страшний Олексій Олександрович,

представник відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) адвокат Бабинець Сергій Петрович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договорами позики, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

09 жовтня 2019 року, згідного поштового штемпеля, ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського районного суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за борговими розписками та просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договорами позики від 27.09.2019 в сумі 123200,00 грн та судовий збір в сумі 1232,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 27 вересня 2019 року між ним та відповідачем було укладено договори позики у формі розписок, за умовами одного договору позики позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 90 000 грн, а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти в строк до 07 жовтня 2019 року, у випадку пропуску строку повернення коштів - оплатити штраф у розмірі 15 000 грн та пеню в розмірі 10% від суми заборгованості за кожний місяць заборгованості, за умовами іншого договору позики позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 7000 грн, а відповідач взяв на себе зобов`язання повернути грошові кошти в строк до 07 жовтня 2019 року, у випадку пропуску строку повернення коштів - оплатити штраф у розмірі 1500 грн та пеню в розмірі 10% від суми заборгованості за кожний місяць заборгованості. Після настання строку повернення позики, ОСОБА_2 свої зобов`язання по поверненню грошових коштів не виконав, на вимогу позивача щодо повернення грошових коштів не відреагував, чим порушив свої зобов`язання за договором позики.

Відповідно до розрахунку позивача, станом на день зверення до суду - 09.10.2020, у відповідача перед ним існує заборгованість у розмірі 123 200,00 грн, а саме, за:

1.договором позики від 27.09.2019 в сумі 114 000,00 грн,

з яких:

-основна сума боргу 90 000,00 грн;

-штраф 15 000,00 грн;

-пеня 10% від сумі боргу - 9000,00 грн.;

2.договором позики від 27.09.2019 в сумі 9 200,00 грн,

з яких:

-основна сума боргу 7000,00 грн;

-штраф 1500,00 грн;

-пеня 10% від сумі боргу - 700,00 грн.

Оскільки відповідач не повернув отриману позику ні в добровільному порядку, ні на вимогу позивача, останній звернутися до суду про стягнення з відповідача суми боргу в примусовому порядку.

В листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання вказаних вище договорів позики недійсними ( а.с.37-39).

В обґрунтування заявлених за зустрічним позовом вимог ОСОБА_2 зазначив, що жодної суми за вказаними договорами позики він не отримував, а тому спірні договори позики не відповідають умовам ст.1046 ЦК України, у відповідності до якого договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Зазначені розписки ним були написані після виникнення між ним та ОСОБА_1 виробничого конфлікту. Його було звинувачено у нестачі великої кількості грошей. ОСОБА_1 , скориставшись тим, що, він перебував у стресовому стані після такого звинувачення, шляхом застосування до нього психологічного тиску та розголошення відносно нього неправдивих відомостей, змусив його написати дві боргові розписки, відповідно до яких він нібито 27.09.2019 позичив грошові кошти в сумі 97000,00 грн і зобов"язався повернути їх в термін не пізніше 07.10.2019. Також зазначає, що спірні договори були укладені під впливом обману, оскільки йому обіцяли повернути розписки якщо після перевірки всіх зданих ним звітів буде встановлено відсутність нестачі. Натомість він був звільнений за надуманими підставами.

Враховуючи наведене, ОСОБА_2 просив визнати договори позики, оформлені у вигляді розписки від 27.09.2019 на суму 97000,00 грн, недійсними.

У поданому 18 листопада 2019 року відзиві на зустрічну позовну заяву, ОСОБА_1 просить відмовити ОСОБА_2 в задоволенні зустрічного позову. Вказує, що твердження ОСОБА_2 про те, що договір укладений під впливом обману, насильства не відповідає дійсності. Так, ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_3 з 11.10.2018 по 30.09.2019 на посаді менеджера зі збуту. З ФОП ОСОБА_3 також в той період перебував у трудових відносинах і ОСОБА_2 . До обов`язків ОСОБА_1 входив контроль своєчасного надходження заявок від торгових представників, контроль оперативної обробки замовлень, контроль наявності товару на складі, обробка заявок на надходження товару, контроль роботи складу та роботи транспорту. Проте, до обов`язків ОСОБА_1 не входило отримання готівкових коштів від працівників, які перебували у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4 , в тому числі від ОСОБА_2 та перевірки нестачі грошових коштів. 27 вересня 2019 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики в формі написання розписок. Факт отримання Позивачем (Відповідачем за первісним позовом) від ОСОБА_1 позики на суму 97 000, 00 грн підтверджується написаними Позивачем (Відповідачем за первісним позовом) розписками, в присутності свідка ОСОБА_5 . Жодних доказів на спростування даних доводів ОСОБА_2 не надав. Вимоги Позивача (Відповідач за первісним позовом) про визнання договорів позики від 27.09.2019 року недійсними вважає безпідставними та не доведеними останнім. За таких обставин в задоволенні зустрічного позову просить відмовити (а.с.52-56).

УхвалоюЧернігівського районного суду Чернігівської області від 17 жовтня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

УхвалоюЧернігівського районного суду Чернігівської області від 07 листопада 2019 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійсними, вимоги за зустрічним позовом об`єднано з первісним позовом, в зв`язку з чим підготовче засідання відкладено.

УхвалоюЧернігівського районного суду Чернігівської області від 09 січня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) та його представник адвокат Страшний О.О., позовні вимоги по первісному позову підтримали та просили задовольнити, зустрічний позов не визнали, в його задоволенні просили відмовити. При цьому посилалися на обставини, що викладенні у позові та відзиві на зустрічний позов.

Представник відповідача по первісному позову та позивача по зустрічному позову адвокат Бабинець С.П. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 по зустрічному позову підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини, що викладенні в зустрічній позовній заяві. Первісний позов не визнав, в його задоволенні просив відмовити. Пояснив, що ОСОБА_2 змусили написати вказані вище розписки в зв`язку з нестачею. Вважає, що в даному випадку був конфлікт між роботодавцем та робітником внаслідок якого ОСОБА_2 написав розписки, хоча фактично передачі коштів по спірним розпискам не було. ОСОБА_6 , яка зазначена в розписках, присутня при їх написанні не була. До того ж, зазначає, що застосування двох штрафних санкцій штрафу та пені, заборонено Законом.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що вона була присутня при написанні у 2019 році ОСОБА_2 двох розписок, в яких останній зобов`язався повернути ОСОБА_1 гроші. Яка була сума позики та на яких умовах позика передавалася, не пам`ятає. Стверджує, що також була присутня при передачі ОСОБА_1 . ОСОБА_2 грошових коштів, ніякого конфлікту між ними не було.

Суд, заслухавши учасників справи, свідка ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно оригіналів розписок:

-27 вересня 2019 року ОСОБА_2 в присутності ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 90 000,00 грн, які зобов"язався повернути до 07 жовтня 2019 року включно, а у випадку неповернення у вказаний строк, зобов"язався сплатити неустойку у виді штрафу в сумі 15 000,00 грн та пеню в розмірі 10% від суми заборгованості за кожний наступний місяць ( а.с.76);

-27 вересня 2019 року ОСОБА_2 в присутності ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7000,00 грн, які зобов"язався повернути до 07 жовтня 2019 року включно, а у випадку неповернення у вказаний строк, зобов"язався сплатити неустойку у виді штрафу в сумі 1500,00 грн та пеню в розмірі 10% від суми заборгованості за кожний наступний місяць ( а.с.77).

Факт написання вказаних розписок ОСОБА_2 та його представником не заперечувався.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, між сторонами були укладені договори позики грошей на визначений термін, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 зазначену в розписках грошову суму у позику, а ОСОБА_2 зобов`язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, що підтверджується умовами вказаних договорів, засвідченими розписками (а.с.76-77).

Твердження представника ОСОБА_2 про неотримання грошових коштів від ОСОБА_1 за спірними борговими розписками спростовуються змістом боргових документів, які перебувають саме у позикодавця, що підтверджує наявність між сторонами правовідносин позики.

Згідно зі статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 згідно даних зобов`язальних правовідносин належним чином виконав умови договорів позики, а саме, передав ОСОБА_2 зазначену суму в договорах позики. В обумовлений строк до 07 жовтня 2019 року позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов`язання не виконав.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.4 ст.631 ЦК України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Отже, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 на виконання договорів позики від 27.09.2019 грошові кошти у національній валюті гривні на загальну суму 97 000,00 грн, тому, відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, таку ж суму боргу у національній валюті він повинен повернути ОСОБА_1 .

За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Як зазначалося вище, спірними договорами позики, оформленими розписками, передбачено сплату пені та штрафу за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, та встановлено їх розмір (штраф 15 000,00 грн та 1500,00; пеня 10% від суми позики).

ОСОБА_1 , крім основної суми боргу 97000,00 грн (за двома договорами), просить також стягнути з ОСОБА_2 на його користь штраф 16500,00 грн (за двома договорами) та пеню 10% від суми боргу, розрахованої станом на 09.10.2019 9700,00 грн ( за двома договарми).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Одночасне застосування штрафу й пені за порушення строків виконання грошових зобов`язань свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, та є подвійною відповідальністю. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України у справі №347/1910/15-ц.

Отже, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені слід відмовити, оскільки останнім одночасно заявлено вимогу про стягнення штрафу та пені за порушення строків виконання грошових зобов`язань, що є подвійною відповідальністю.

Укладеними між сторонами договорами позики, оформленими розписками, передбачено сплата штрафу за несвоєчасне виконання ОСОБА_2 грошового зобов`язання та встановлено його розмір, а тому позикодавець може претендувати на стягнення цього виду неустойки.

Виходячи з наведеного, з ОСОБА_2 підлягає до стягнення на користь ОСОБА_1 за спірними договорами 97 000,00 грн основного боргу та 16500,00 грн. нестойки у вигляді штрафу, а всього - 113500 грн 00 коп.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійсним, то він не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч.2 ст.509 ЦК України).

Як було зазначено вище, судом встановлено, що 27 вересня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено один договір позики на суму 90 000,00 грн, а другий на суму 7000,00 грн, відповідно до умов яких ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 вказані кошти в якості позики строком до 07 жовтня 2019 року. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розписками, за якими ОСОБА_2 підтвердив отримання та обов`язок повернення коштів в загальній сумі 97000 грн. у строк до 07 жовтня 2019 року. Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов`язання не виконав.

Згідно зі ст.ст.6, 627, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства згідно ст. 628 цього Кодексу.

За ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Зазначивши вимоги у зустрічному позові про визнання договорів позики недійсними, ОСОБА_2 посилається на положення ч.3 ст 215 ЦК України. Так, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.1-5 ст. 203 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, порушення яких судом не встановлені.

Спірний договір позики був підписаний його сторонами, і на час його підписання ними було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, на час укладання договору сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Отримавши у ОСОБА_1 грошові кошти, ОСОБА_2 погодився з умовами даного договору.

Також ОСОБА_2 у зустрічному позові вказує, що спірні договори позики були укладенні під впливом обману та психічного тиску.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

ОСОБА_2 та його представником не надано належних доказів, що спірні договори позики були укладенні ОСОБА_2 під впливом обману.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2019 року у справі № 442/158/18 зазначено, що для визнання такого правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Застосування фізичного чи психічного впливу під час складання спірних розписок ОСОБА_2 та його представником не доведено.

Твердження представника ОСОБА_2 про виникнення робочого конфлікту із-за нестачі не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Доводи представника ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_5 не була присутня під час написання спірних розписок спростовуються показами в судовому засідання свідка ОСОБА_5 , яка була попереджена про кримінальну відповідальність в тому числі і за завідомо неправливі покази, підстав оговорювати даним свідком ОСОБА_2 , не встановлено.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача за первісним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені, а вимоги зустрічного позову не доведені і в їх задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, з відповідача по первісному позову слід стягнути 1135 гривень 00 копійок судового збору, сплаченого позивачем по первісному позову згідно з квитанцією від 08 жовтня 2019 року.

Керуючись ст.ст. 13, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договорами позики, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 113 500 ( сто тринадцять тисяч п"ятсот) гривень 00 копійок за договорами позики від 27.09.2019 та 1135 (одна тисяча сто тридцять п"ять) грн 00 коп. судового збору.

В задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійсними відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідача за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).

Повний текст рішення складено 09.10.2020.

Суддя С.П. Меженнікова