Справа № 708/739/20
Номер провадження № 2/708/153/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Чигирин

Чигиринський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді - Попельнюха А.О.

при секретарі - Циріль С.В.,

за участю:

відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чигирині цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_2 зазначив, що він являється власником будинку з надвірними спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконкому Сагунівської сільської ради № 89 від 21.01.2020 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Крім позивача у вищевказаному будинку зареєстрована відповідачка, з якою він перебував у шлюбі. Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 12.01.2017 даний шлюб було розірвано.

Факт не проживання відповідачки в належному відповідачу будинку підтверджується довідкою сільської ради та актом, відповідно до якого відповідачка не проживає в будинку з грудня 2016 року. З моменту розлучення і по даний час відповідачка в добровільному порядку відмовляється вирішувати питання юридичного оформлення фактичного стану, що порушує його права як власника вищевказаного домоволодіння.

В судове засідання позивач не з`явився, суду надав заяву, відповідно до якої просив розгляд справи проводити у його відсутність. Позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Відповідачка в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Суду пояснила, що вона дійсно не проживає за місцем реєстрації протягом тривалого часу, але вона не має можливості прописатися за іншою адресою. Також повідомила, що вказаний будинок вони придбали разом із позивачем під час перебування у шлюбі за спільні сумісні кошти подружжя, які вони разом із позивачем спільно накопичували протягом тривалого часу поки проживали в Черкасах у орендованій квартирі. Додала, що фактичні шлюбні відносини між ними припинені в кінці 2016 року, а не в листопаді 2014 році, як про це зазначає позивач. Вона дійсно самостійноприйняла рішення пор зміну місця проживання у зв`язку із суттєвим погіршенням взаємовідносин між сторонами та відстуністю у неї бажання проживати разом і надалі. Також пояснила, що під час придбання будинку вона приймала участь в укладенні договору купівлі-продажу, а саме надавала згоду ОСОБА_2 на його придбання за спільні кошти подружжя, проте на той час він її переконував, що власником може бути лише одна особа, тому прийняли рішення оформити договір лише на нього. Відповідач зазначила, що у вказаному будинку проживає позивач разом зі старшим сином ОСОБА_3 , 2006 року народження. ОСОБА_4 , 2012 року народження, фактично проживає з нею, проте також зареєстрований за вказаною адресою, відповідно визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням неможливо, оскільки будуть порушені права дитини на проживання з матір`ю. Порядок проживання дітей між ними узгоджений в судовому порядку шляхом укладення мирової угоди.

Заслухавши відповідача, дослідивши надані сторонами докази, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.11.2005. Вказаний шлюб був зареєстрований Боровицькою сільською радою Чигиринського району Черкаської області, актовий запис № 12.

Рішенням Чигиринського районного суду Черкаської області від 12.01.2017 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, вказане судове рішення вступило в законну силу 23.01.2018 (справа № 708/1593/16-ц, провадження № 2/708/46/17).

Під час розгляду справи про розірвання шлюбу судом було встановлено, що на момент її розгляду між сторонами припинені подружні відносини, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам.

В позовній заяві, яка була подана до суду ОСОБА_1 , зазначено, що шлюб є фактично припиненим з листопада 2014 року, проте під час розгляду вказаної справи ОСОБА_2 , визнаючи позов про розірвання шлюбу, надавав пояснення, що вони не проживають саме з кінця жовтня 2016 року і до цього часу не дійшли примирення.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Аналізуючи рішення Чигиринського районного суду Черкаської області від 12.01.2017 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу суд приходить до висновку, що під час розгляду вказаної справи судом був встановлений факт припинення подружніх відносин, щодо моменту такого припинення судом лише були констатовані твердження сторін, тому твердження позивача, що моментом припинення шлюбних відносин є саме листопад 2014 року і що вказаний факт в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України звільнений від доказування не відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, з наданого суду позивачем оригіналу акту не проживання особи за місцем реєстрації від 17.02.2020 встановлено, що громадянка ОСОБА_1 фактично не проживає за адресою: АДРЕСА_1 починаючи з грудня 2016 року.

Вказана обставина визнана і відповідачем ОСОБА_1 . За таких обставин, аналізуючи наявні докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_1 перестала проживати у домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , з грудня 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У свою чергу право спільної сумісної власності виникає з підстав, не заборонених законом (ч. 3 ст. 355 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

На підставі ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

З наданого суду Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17.04.2015 встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17.04.2015, посвідченого приватним нотаріусом Чигиринського районного нотаріального округу Черкаської області Костенко Н.В., став власником жилого будинку з надвірними спорудами, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що на момент придбання вказаного об`єкта нерухомого майна сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, відповідно придбане на підставі договору домоволодіння з господарськими спорудами належить сторонам по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності. Титульним власником вказаного об`єкта нерухомого майна є позивач, проте наявність одного титульного власника не змінює режим права власності.

Також суд враховує, що під час підготовчого провадження позивачеві відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 197 ЦПК України було роз`яснено, що для забезпечення реалізації принципу змагальності та дослідження під час судового розгляду питання про належність домоволодіння позивач має можливість надати суду копію договору купівлі-продажу від 17.04.2015, оскільки під час його засвідчення нотаріус зазначає інформацію про перебування сторін такого правочину у зареєстрованого шлюбі, про надання згоди другим із подружжя, в даному випадку дружиною позивача, на придбання вказаного об`єкта за рахунок спільних сумісних коштів, або про надання згоди на придбання позивачем вказаного домоволодіння за особисті кошти, що дасть можливість віднести спірне домоволодіння до особистої приватної власності позивача по справі.

Натомість на час судового розгляду позивачем такі докази суду надані не були.

На підставі ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту частини 7 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Відповідно до п.п. 2, 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

На день судового розгляду від позивача ОСОБА_2 надійшла заява із додатковими поясненнями, відповідно до яких останній послався на придбання будинку за власні кошти та про відсутність майнових претензій від ОСОБА_1 щодо належності домоволодіння по АДРЕСА_1 протягом періоду часу, що перевищує 3 роки з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, тому стверджував, що за таких обставин факт належності йому домоволодіння на праві особистої приватної власності є доведеним, строк позовної давності сплив.

Натомість суд такі твердження позивача оцінює критично та приходить до висновку, що факт належності зазначеного об`єкта нерухомого майна на праві особистої приватної власності позивачеві ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами. Також зазначені твердження не спростовують заперечень відповідачки, що спірне майно придбано під час перебування у шлюбі за рахунок спільних сумісних коштів. Поведінку позивача, яка пов`язана із не наданням суду договору купівлі-продажу від 17.04.2015, який є правовстановлюючим документом, суд оцінює як не виконання з боку ОСОБА_2 покладених на нього чинним законодавством процесуальних обов`язків, метою якої є введення суд в оману щодо фактичних обставин справи. Крім того, питання про належність майна подружжя, у випадку наявності такого спору, має бути предметом окремого судового спору. Довідка, видана виконкомом Сагунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області за № 89 від 21.01.2020, на яку позивач посилається як на документ, яким підтверджено налженість йому домоволодіння одноособово, не є допустимим доказом в розумінні статті 78 Цивільного процесуального кодексу України. Вказане обгрунтовується тим, що виконавчий комітет має право вести погосподарський облік (один із видів державних статистичних спостережень), у свою чергу питання щодо визначення налженості майна та визначення підстав та моменту набуття права власності на майно не віднесено чинним законодавством до компетенції виконавчого комітету органу місцевого самоврядування. Надані виконавчим комітетом довідки не можуть вважатися правовстановлюючим документом.

На підставі ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За таких обставин суд приходить до висновку, що домоволодіння, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , придбано та зареєстровано на ім`я позивача під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Факт не визнання позивачем належності такого майна до спільної сумісної власності подружжя не дає суду можливості визнати його особистою приватною власністю позивача та не може змінювати правовий режим такого майна. Розірвання шлюбу має наслідком припинення прав та обов`язків подружжя, проте не змінює і не скасовує набуті за час перебування у шлюбі майнові права.

В силу статей 317, 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ОСОБА_1 , як співвласник домоволодіння, має право бути там зареєстрованою та фактично не проживати, оскільки такі дії є законними та не порушують вимог чинного законодавства. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 60, 61, 68, 104 ЦК України, ст. ст. 317, 319, 328 ЦК України, ст. ст. 12, 43, 76-84, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду через Чигиринський районний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 08.10.2020.

Суддя А.О. Попельнюх

Сторони та їх місце проживання:

Позивач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована: АДРЕСА_1 ).