ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року

м. Харків

Справа № 641/2991/19

Провадження № 22-ц/818/ 581/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ,

Відповідач: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про визнання договору недійсним,

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 19 вересня 2019 року, ухвалене суддею Курганниковою О.А.,

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просила визнати недійсним договір про надання банківський послуг, укладений між Акціонерним товариством КБ «ПриватБанк» та позивачем шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг № 250395185 від 13.10.11.

Позов мотивований тим, що 13.10.2011 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до відділення АТ КБ «Приватбанк» з метою відкриття поточного банківського рахунку. ОСОБА_1 підписала «Анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку» № 250395185 від 13.10.2011 року, а потім і саму банківську карту із нульовим балансом. Анкета-заява не містить істотних умов кредитного договору, в тому числі надання заявнику кредитних коштів, тому підстав стверджувати, що окрім послуг на відкриття карткового рахунку, вона приєдналась ще й до кредитних послуг ПриватБанку не має. Позивача не було ознайомлено з правами та обов`язками, які виникли у неї в результаті підписання Анкети-заяви, що свідчить про відсутність між сторонами згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору. Позивач як сторона договору на час його укладення не володіла у повному обсязі дієздатністю, як це передбачено статтею 30 ЦК України, оскільки їй не виповнилося 18 років. Позивачу стало відомо про порушення її прав у липні 2018 року, коли АТ КБ «Приватбанк» звернулось з позовом до суду про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 19 вересня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки від 2 січня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на момент укладення спірного кредитного договору ОСОБА_1 була неповнолітньою, тобто не мала повної цивільної дієздатності, оскільки спірний кредитний договір, згідно з частиною другою статті 32 ЦК України вчиняється неповнолітньою особою за згодою батьків, що в даному випадку зроблено не було.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права. Сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов щодо укладення кредитного договору, підписали його та взяли зобов`язання щодо виконання. Позивачу банком було відкрито банківський рахунок з нульовим кредитним лімітом, що не суперечить чинному законодавству. Тільки після досягнення позивачем повноліття банком на підставі раніше укладеного договору збільшено кредитний ліміт з 0 грн до 500 грн. Використання кредитних коштів за допомогою кредитної картки відповідачем розпочато 11.07.13, тобто вже будучи повнолітньою. Позивач користувалась кредитною карткою із встановленим лімітом та регулярно сплачувала заборгованість протягом 2013-2017 року, що свідчить про визнання умов договору. Судом першої інстанції не враховано заяву відповідача про застосування строку позовної давності до вимог викладених у позовній заяві, оскільки договір був укладений ще у 2011 році.

Представником ОСОБА_1 - адвокатом Мироненко І.С. до апеляційного суду надано відзив, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не спростовує фактичних обставин, що були встановлені під час розгляду справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до анкети-заяви № 250395185 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 13.10.2011 року, отримала платіжну картку з встановленням на неї нульового кредитного ліміту.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 32 ЦК України, фізична особа від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право:

1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами;

2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом;

3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи;

4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

Відповідно до частини 2 статті 32 ЦК України, неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Так, на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо отримання кредитних коштів повинна бути згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника, якої відповідач перед укладенням правочину не отримав.

За правилами частини першої статті 222 ЦК України, визначено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу, тобто якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

Частиною другою статті 222 ЦК України визначено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, анкета-заява № 250395185 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 13.10.2011 року підписана ОСОБА_1 у неповнолітньому віці - суперечить приписам частини другої статті 203 ЦК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано застосував норми частини другої статті 32, статті 203 ЦК України, правильно вказав, що кредитний договір, укладений ПАТ КБ «ПриватБанк» з неповнолітньою ОСОБА_1 на підставі статті 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним з моменту укладення.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами щодо пропуску позивачем строку позовної давності і зазначає про таке.

У позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що про своє порушене право дізналась лише у липні 2018 року, коли АТ КБ «Приватбанк» звернулось з позовом до неї, тому строк позовної давності нею не порушено.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-75цс15 від 03 лютого 2016 року.

АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду першої інстанції заяву про застосування наслідків спливу позовної давності (а.с. 45).

Матеріали справи свідчать, що договір було укладено 13.10.11, повноліття позивач досягла 07.07.12, з позовом звернулась лише 16.04.19.

Отже, позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду з вимогами щодо визнання недійсним кредитного договору.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 19 вересня 2019 року - скасувати і ухвалити нове. В задоволенні позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 21 лютого 2020 року