Ічнянський районний суд Чернігівської області
Провадження № 2/733/257/20
Єдиний унікальний №733/397/20
Рішення

Іменем України

07 вересня 2020 року Ічнянський районний суд Чернігівської області

у складі:

головуючого судді Т.В. Карапиш

при секретарі В.Ю. Донченко,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ічня цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що вона являється власницею житлового будинку АДРЕСА_1 . Але в даному будинку, крім неї, зареєстровані донька її чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які за місцем реєстрації з 2011 року не проживають, так як мають інше житло, не користуються вищевказаним будинком, не несуть ніяких витрат по його утриманню. В добровільному порядку ОСОБА_3 знятись з реєстраційного обліку відмовляється, а тому просить суд визнати відповідачів по справі такими особами, що втратили право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності їх без поважних причин більше дев`яти років у будинку АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, але надала заяву про розгляд справи без її участі, свої позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, хоча про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування одноквартирного житлового будинку від 15 липня 2003 року (а.с.7-8).

Відповідно до довідки Ольшанського старостинського округу Ічнянської міської ради Чернігівської області від 20 березня 2020 року № 220 за даною адресою зареєстровані позивач по справі, а також ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , але останні з 2011 року за даною адресою не проживають, так як мешкають в АДРЕСА_1 (а.с.10).

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11.

Відповідно до частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до вимог статей 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи, що досліджені під час судового розгляду докази в сукупності підтверджують, що відповідачка не проживає у спірному будинку понад один рік, її особисті речі в ньому не зберігаються, витрат на утримання спірного житла відповідачка не несе, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування будинком АДРЕСА_1 , та задоволення позову у цій частині.

Разом із тим, розглядаючи заявлену позивачкою вимогу про визнання такими, що втратили право користування будинком малолітніх дітей відповідачки суд виходить із наступного.

Згідно із положеннями статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Оцінивши надані докази, суд дійшов висновку про те, що малолітні діти відповідачки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не проживають у спірному житлі з поважної причини, якою є проживання їх матері за іншою адресою.

Враховуючи їх неповнолітній вік, вказані діти не можуть самостійно обирати місце проживання, тому факт їх не проживання у спірному будинку обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення їх права користування належним позивачці житлом.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі №296 /2411/16-ц.

Враховуючи вищевказане, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову в частині визнання дітей відповідачки такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, а тому ураховуючи, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з відповідачки на користь останньої слід стягнути судовий збір в сумі 420 гривень 40 копійок, сплачений позивачкою при зверненні до суду, а також 500 гривень 00 копійок витрат за надання правничої допомоги.

Керуючись ст.ст. 4,19,76,81,247, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, ст. 16,319,321,391,405 ЦК України, ст. 9,71, 72,116,156 ЖК України, ЗУ «Про охорону дитинства», суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої в АДРЕСА_1 , такою особою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 копійок, сплачений позивачкою при зверненні до суду, а також 500 (п`ятсот) гривень 00 копійок витрат за надання правничої допомоги.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Т. В. Карапиш