ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року

м. Харків

справа № 641/5079/18

провадження № 22-ц/818/3326/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Кругової С.С., Маміної О.В.,

за участю секретаря Супрун Я.С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

треті особи - приватний нотаріус Гриб Надія Миколаївна, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 березня 2020 року в складі судді Фанда О.А., -

УСТАНОВИВ:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_4 .. Після його смерті відкрилася спадщина. Він як спадкоємець першої черги звернувся з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса, проте його було повідомлено, що 02 квітня 2018 року, його батько склав заповіт за яким все своє майно заповідав своїй дружині ОСОБА_2 . На час складення заповіту батько позивача перебував на лікуванні у Харківській міській клінічній багатопрофільній лікарні № 17 з діагнозом онкологія прямої кишки 4 стадії та знаходився у тяжкому стані після проведеного оперативного втручання, тому не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, у зв`язку із значними вадами зору та загальною фізичною слабкістю, ОСОБА_4 не міг без сторонньої допомоги прочитати та підписати складений заповіт. Оскільки на момент складання заповіту спадкодавець був як фізично так і психічно не здоровий, внаслідок чого міг усвідомлювати правильність та наслідки своїх дій, складений ним 2 квітня 2018 року заповіт є недійсним.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 березня 2020 року у задоволені позову відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_4 на час складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а також того, що він не міг власноручно підписати заповіт, або що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми і посвідчення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись невідповідність висновків суду обставинам справи внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми ст. ст. 89, 90 ЦПК України. Суд не мотивовано надав перевагу одним доказам перед іншими. А саме суд прийняв показання свідків які стверджували, що його батько поводився як завжди, перебував у стані, який дозволяв йому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, проте відхилив дані медичної картки ОСОБА_4 , що знайшли своє відображення і в матеріалах проведеного експертного дослідження. А саме відомості про те, що з 11.04.2018 стан хворого значно погіршився, кваліфікується як тяжкий. При цьому свідок ОСОБА_5 , лікуючий лікар ОСОБА_4 звертав увагу суду на те, що стан хворого був виключно важкий. Тобто, сам характер його хвороби безпосередньо міг впливати як на моральний стан так і на стан свідомості. Таким чином при ухвалені судового рішення судом проігноровані фактичні обставини справи та не враховано положення ст. ст. 102, 110 ЦПК України. У медичній картці № 8855 ХМКБЛ № 17 на ім`я ОСОБА_4 маються відомості, що ОСОБА_4 станом на 31 березня 2018 року призначались трамадол ЗН, морфін кальцекс, лонгокаїн та інші препарати після застосування яких можуть мати різні побічні реакції. Разом з тим, при посвідченні заповіту нотаріус в супереч вимог ст. 44 ЗУ «Про нотаріат» не пересвідчився у якому стані свідомості перебувала особа, що складала заповіт. Той факт, що стан здоров`я літньої людини, яка перенесла важку операцію, знаходиться у важкому стані не викликала в нотаріуса ніяких підозр свідчить про те , що фахівець у галузі права не є фахівцем у галузі медицини, зокрема психіатрії. З урахуванням наведених в апеляційній скарзі обставин, у суду були відсутні підстави вважати що ОСОБА_4 під час складання заповіту усвідомлював значення своїх дій та їх наслідків та його волевиявлення було вільним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу залишити без змін. Зазначає, що апелянт перекручує зміст наданих показань свідків та, відповідно, надану оцінку суду таким свідченням. Зокрема, свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердив лише загальний висновок про те, що хворі з подібним діагнозом як у ОСОБА_4 та загальна клінічна картина протікання хвороби дійсно характеризується як тяжкий стан, однак свідок нічого не зазначав про те, що такий стан здоров`я вливає на стан свідомості ОСОБА_4 , оскільки свідок прямо зазначив суду, що з приводу складання заповіту, самопочуття ОСОБА_4 в день складання заповіту нічого не відомо. Матеріали справи не містять медичну картку № 9955 ХМКБЛ № 17 на ім`я ОСОБА_4 , адже така картка досліджувалась експертами під час проведення судової експертизи та до справи не долучалась і була повернута ОСОБА_3 .. Надана до апеляційної скарги копія листка з карти інтенсивної терапії, не може бути доказом в розумінні вимог процесуального закону, оскільки невідоме її походження, з неї не вбачається, що вона належить саме ОСОБА_4 та до неї не вносились будь-які дописи, зміни, тощо. Вказаний листок з карти інтенсивної терапії в судовому засіданні в суді першої інстанції не досліджувався, до справи не долучався. Зазначений доказ був наданий апелянтом лише з матеріалами апеляційної скарги, без жодного мотивування про те, чому саме такий доказ не було надано до суду першої інстанції, тому суд не може його приймати та надавати йому оцінку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача та відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовим розглядом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 , видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області (а.с. 12).

Після його смерті відкрилася спадщина.

2 квітня 2018 року ОСОБА_4 склав заповіт, за яким все своє майно заповідав своїй дружині ОСОБА_2 . Заповіт записаний приватним нотаріусом Гриб Н.М. зі слів ОСОБА_4 та до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_4 і власноручно ним підписаний в присутності нотаріуса. Особу ОСОБА_4 встановлено, дієздатність перевірено. У зв`язку з хворобою ОСОБА_4 заповіт посвідчено у лікарні за адресою: м. Харків, пр-т Московський № 195 (а.с. 102).

Виїзд нотаріуса за викликом для вчинення нотаріальної дії поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса зафіксований у відповідному журналі приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гриб Н.М. (а.с. 103-104).

Суд дав належну оцінку показанням допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 , які підтвердили що у покійного було волевиявлення на складання заповіту на користь дружини та на час складання заповіту він не перебував у такому хворобливому стані, що міг мати наслідком складання заповіту поза його волею.

Відповідно до висновку експерта № 08-29/2019 комісійної судово-медичної експертизи від 22 квітня 2019 року згідно даним, що вказані у наданій медичній документації ОСОБА_4 , 1948 року народження, на підставі клініко-інструментальних та патогістологічних результатів досліджень у червні 2017 року вперше був встановлений діагноз онкологічного захворювання рак (помірно диференційована аденокарцинома) ректо-сигмоїдного відділу товстого кишечника. У зв`язку з наявністю цієї онкопатології, яка мала схильність до прогресування, хворий ОСОБА_4 неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні у КЗОЗ «Харківська міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17». В останнє хворий поступив до лікарні 19 березня 2018 року, де 21 березня 2018 року йому була проведена операція лапаротомія, відкриття та дренування порожнини абсцесу, а 30 березня 2018 року виконано повторне оперативне втручання накладення трансверзостоми. На третю добу після операції, тобто 2 квітня 2018 року ОСОБА_4 був переведений із реанімаційного відділення до палати. Смерть ОСОБА_4 настала внаслідок наростання явищ поліорганної недостатності 17 квітня 2018 року. При аналізі наданої медичної документації встановлено, що у хворого ОСОБА_4 були відсутні будь-які хронічні стійкі психічні розлади, в тому числі і на протязі березня квітня 2018 року. Станом на день складення заповіту, тобто 02 квітня 2018 року в медичній картці стаціонарного хворого № 4673 зафіксовано, що хворий ОСОБА_4 мав ясну свідомість, будь-яких даних про порушення орієнтації у місці, часі, не зафіксовано, а також відсутні дані щодо будь-яких психічних розладів. В цей день, а також напередодні наркотичні препарати не застосовувалися, а ті медичні препарати, що вводилися хворому у терапевтичних дозах не могли впливати на стан його свідомості. На підставі викладеного експерти дійшли висновку, що на час складання заповіту 02 квітня 2018 року ОСОБА_4 знаходився у стані, який не перешкоджав йому розуміти і усвідомлювати свої дії (сприймати зміст тексту, оцінювати події складання заповіту, знайомитися зі змістом документів, тощо) ( т.1 а.с. 200 210).

За змістом статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач стверджує, що складений 02 квітня 2018 року його батьком заповіт, яким він все своє майно заповідав своїй дружині ОСОБА_2 , є недійсним, оскільки на час складання заповіту заповідач не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.

Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судова колегія вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, фактичні обставини у справі та застосував до них нормами матеріального права, що їх регулюють, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду про те, що в момент складання заповіту ОСОБА_4 усвідомлював значення своїх дій і міг керувати ними, а отже відсутні правові підстави, передбачені статтею 225 ЦК України для визнання складеного ним заповіту недійсним.

Доводи апеляційної скарги, що при ухвалені судового рішення судом та експертами під час проведення експертизи не враховано призначення ОСОБА_4 лікарських засобів які прямо впливали на його свідомість, є помилковими та вищезазначеного висновку суду не спростовують.

Як на підставу для врахування зазначених доводів ОСОБА_1 посилається на дані зазначені у листі призначення з 30.03.2018 по 31.02.2018, що був доданий до апеляційної скарги. При цьому в апеляційній скарзі зазначає, що в медичній картці № 9955 ХМКБЛ №17 на ім`я ОСОБА_4 станом на 31 березня 2018 року маються призначення лікарських засобів трамадол ЗН, морфін кальцекс, лонгокаїн (постійно).

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 січня 2019 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_11 про призначення експертизи. Призначено по справі судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам комунального закладу охорони здоров`я «Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи». Витребувано для надання експертам з комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17» медичну документацію відносно ОСОБА_4 .

Пунктами 1-4, 27-28, 38 Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації N 003/о "Медична карта стаціонарного хворого N ____" затвердженої наказом Міністерства охорони здоровя України 14 лютого 2012 року № 110 у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 21 січня 2016 року N 29 передбачено, що ця Інструкція визначає порядок заповнення форми первинної облікової документації N 003/о "Медична карта стаціонарного хворого N ____" (далі - форма N 003/о). Форма N 003/о є основним медичним документом, що заповнюється на кожного хворого, який влаштовується на стаціонарне медичне лікування, та ведеться в усіх закладах охорони здоров`я, які надають стаціонарну допомогу, та санаторіях. Форма N 003/о містить всі дані щодо стану хворого протягом усього періоду перебування в стаціонарі, організації та проведення лікування, а також дані об`єктивних, функціональних, рентгенологічних, лабораторних та інших методів обстежень. Форма N 003/о ведеться з метою контролю належної організації лікувально-діагностичного процесу та використовується для надання матеріалів за запитами (правоохоронних органів, суду тощо). У період перебування хворого в стаціонарі форма N 003/о зберігається у лікуючого лікаря. Призначення лікуючого лікаря записуються у щоденнику форми N 003/о та у формі первинної облікової документації N 003-4/о "Листок лікарських призначень", затвердженій наказом Міністерства охорони здоров`я України від 29 травня 2013 року N 435, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 червня 2013 року за N 990/23522. Записи ведуться розбірливо, чітко, детально із зазначенням дат призначення та відміни лікарських засобів і засвідчуються підписом лікуючого лікаря. На підставі даних форми N 003/о лікуючий лікар заповнює форму N 066/о, після чого форма N 003/о передається в кабінет статистики для обробки, а потім до архіву закладу охорони здоров`я.

З відповіді Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17» від 26 жовтня 2018 року вбачається, що згідно реєстру медичної документації, що знаходиться у володінні лікувального закладу, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно проходив стаціонарне лікування у закладі, а саме:

-з 19.06.2017 по 28.07.2017 з діагнозом Са прямої кішки;

-з 05.02.2018 по 12.02.2018 з діагнозом Са прямої кішки;

-з 05.03.2018 по 14.03.2018 з діагнозом Са прямої кішки;

-з 20.03.2018 по 17.04.2018 з діагнозом Са прямої кішки

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що під час стаціонарного лікування хворого ОСОБА_1 в період з 19.06.2017 по 28.07.2017 була заведена медична картка стаціонарного хворого № 9955 ХМКБЛ № 17; в період з 05.02.2018 по 12.02.2018 була заведена медична картка стаціонарного хворого № 2050 ХМКБЛ № 17; в період з 05.03.2018 по 14.03.2018 була заведена медична картка стаціонарного хворого № 3781 ХМКБЛ № 17; в період з 20.03.2018 по 17.04.2018 була заведена медична картка стаціонарного хворого № 4673 ХМКБЛ № 17.

З висновку експертизи вбачається, що судовими експертами досліджувались медичні картки амбулаторного хворого № 053450 19 міської поліклініки, стаціонарного хворого № № 9955, 2050, 3781/ 538, 4673 ХМКБЛ № 17.

Колегія суддів дослідила дані викладені в копії листа призначень доданого ОСОБА_1 до апеляційної скарги оскільки лист призначень ліків з 30.03. 2018 по 31.03.2018 міститься у медичній картці медичній картці № 9955 ХМКБЛ №17 хворого ОСОБА_4 яка досліджувалася судовим експертом під час проведення експертизи ( т.2 а.с. 84).

Враховуючи, що оспорюваний заповіт було укладено 02 квітня 2018 року, а медичні призначення на які посилається апелянт стосуються 30 - 31 березня 2018 року; дані про призначення та вживання ОСОБА_4 02 квітня 2018 року перелічених у вищезазначеному листі призначень медичних препаратів в матеріалах справи відсутні - у суду відсутні підстави для висновку про можливість впливу зазначених медичних препаратів на дієздатність ОСОБА_4 під час складання заповіту.

Будь-які інші докази в обґрунтування заперечень на висновок експертизи позивачем та його представником суду надано не було, клопотання про призначення у справ додаткової або повторної експертизи в суді першої та апеляційної інстанції не заявлялось.

Таким чином матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів підтверджуючих, що висновок експертизи суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумнів в його правильності.

Посилання в апеляційній скарзі, що приватний нотаріус відповідно до вимог ст. 44 ЗУ «Про нотаріат» не здійснив перевірку обсягу дієздатності, є безпідставним, тому що наявні в матеріалах справи докази не містять відомостей на підтвердження обставин на підставі яких у приватного нотаріуса могли виникнути сумніви щодо обсягу цивільної дієздатності у померлого ОСОБА_4 .

Оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться значною мірою до переоцінки доказів у справі та власних припущеннях, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.

Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 6 жовтня 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді С.С. Кругова

О.В. Маміна