ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8099/20 Справа № 214/8827/19 Суддя у 1-й інстанції - Євтушенко О. І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 214/8827/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Комунальне підприємство «Автобаза №1»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 липня 2020 року, яке ухвалено суддею Євтушенко О.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 14 липня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Комунального підприємства «Автобаза №1» про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що з 23.02.2018 року по 29.08.2018 року він працював сторожем в КП «Автобаза №1». Наказом №237-к від 29.08.2018 року його було звільнено із займаної посади за власним бажанням, однак при звільненні в порушення ст.116 КЗпП України, повний розрахунок з ним підприємством не проведено.

В жовтні 2018 року посадовими особами ГУ Держпраці у Дніпропетровській області на підприємстві проведено інспекційне відвідування, в ході якого виявлено ряд порушень трудового законодавства з боку КП «Автобаза №1», зокрема, встановлено, що оплата понаднормово відпрацьованих годин сторожам проведена без урахування законодавчо встановленої норми робочого часу, що призвело до зменшення суми заробітної плати, яка належала цій категорії працівників за законом. Під час інспекційного відвідування відповідач провів перерахунок понадурочних годин за 2018 рік та 07.11.2018 року перерахував ОСОБА_1 на картковий рахунок в АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по заробітній платі в сумі 2885 грн. 42 коп., в той час як компенсацію втрати частини доплати за роботу поза нормою робочого часу у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 103 грн. 87 коп. одночасно з нарахуванням боргу, не виплатив.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.07.2019 року з КП «Автобаза №1» на користь ОСОБА_1 стягнуто компенсацію втрати частини доплати за роботу поза нормою робочого часу у зв`язку з порушенням строку виплати в сумі 103 грн. 87 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.08.2018 року по 07.11.2018 року в розмірі 9589 грн. 92 коп.

Рішення суду фактично КП «Автобаза №1» виконано 28 серпня 2019 року шляхом зарахування присудженої суми на картковий рахунок ОСОБА_1 , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк».

Таким чином, повний розрахунок з позивачем, звільненим 29.08.2018 року, підприємством фактично проведено 28.08.2019 року.

У зв`язку із затримкою повного розрахунку при звільненні з вини відповідача, відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач вважає, що він має право на стягнення з КП «Автобаза №1» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, тобто з 29.08.2018 року по 28.08.2019 року - день проведення повного розрахунку при звільненні, включно.

Враховуючи, що відповідачем вже виплачено позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 29.08.2018 року по 07.11.2018 року, період стягнення середнього заробітку визначено в межах періоду з 08.11.2018 року по 28.08.2019 року в сумі 39 758 грн. 21 коп., виходячи із середньоденної заробітної плати позивача в сумі 199 грн. 79 коп. та затримки повного розрахунку при звільненні 199 днів.

На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з КП «Автобаза №1» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.11.2018 року по 28.08.2019 року в сумі 39 758 грн. 21 коп. та стягнути з відповідача на свою користь витрати по сплаті судового збору в сумі 768 грн. 40 коп.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 липня 2020 року ОСОБА_1 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по справі про задоволення вказаних позовних вимог позивача посилаючись на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що повний розрахунок із звільненим 29 серпня 2018 року позивачем був проведений відповідачем 28 серпня 2019 року, при цьому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати не належить до структури заробітної плати та не відповідає ознакам заробітної плати та про те, що остаточний розрахунок із звільненим позивачем був проведений 07 листопада 20218 року.

Зауважує на тому, що факт остаточного розрахунку з позивачем 28 серпня 2019 року підтверджується відомістю розподілу витрат по КП «Автобаза №1» на суму 8121, 07 грн. , тому, відповідно до вимог Закону України «Про оплату праці», відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач має право на стягнення з КП «Автобаза №1» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, тобто з 29.08.2018 року по 28.08.2019 року (день проведення повного розрахунку при звільненні) включно, в сумі 39 758 грн. 21 коп., виходячи із середньоденної заробітної плати позивача в сумі 199 грн. 79 коп. та затримки повного розрахунку при звільненні 199 днів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на думку відповідача, апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, наказом №67-к від 22.02.2018 року ОСОБА_1 прийнято на посаду сторожа КП «Автобаза №1». Наказом №237-к від 29.08.2018 року позивача звільнено із займаної посади згідно зі ст.36 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 26.07.2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.11.2019 року, з КП «Автобаза №1» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.08.2018 року по 07.11.2018 року в розмірі 9589 грн. 92 коп., а також компенсацію втрати частини доплати за роботу поза нормою робочого часу у зв`язку з порушенням строку виплати в сумі 103 грн. 87 коп. без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на несвоєчасне проведення КП «Автобаза №1» з ним повного розрахунку при звільненні, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з вини відповідача за період з 29.08.2018 року (день звільнення) по 07.11.2018 року (день проведення повного розрахунку), як і компенсація втрати частини заробітної плати йому не були нараховані своєчасно при звільненні, та фактично виплачені 28.08.2019 року на виконання рішення суду від 26.07.2019 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати не належать до структури заробітної плати, не відповідають ознакам заробітної плати, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури у розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці», оскільки виплачуються не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні або при виплаті заробітної плати та з того, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати мають разовий характер, а тому до таких виплат гарантії ч.1 ст.117 КЗпП України незастосовуються.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці», структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713, для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

До відповідного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.

При цьому слід зауважити, що зазначена правова позиція та судова практика з розгляду аналогічних спорів є сталою про що свідчить Постанова Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 752/25588/17, провадження № 61-5420св19, Постанова Верховного Суду від 20 травня 2020 року справа № 750/5365/18 провадження № 61-46989св18, Постанова Верховного Суду від 06 червня 2020 року справа № 336/5906/17-ц, провадження № 61-39163св18.

На підставі наваленого вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати не належать до структури заробітної плати, не відповідають ознакам заробітної плати, а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури у розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці», оскільки виплачуються не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні або при виплаті заробітної плати. Крім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати мають разовий характер, а тому до таких виплат гарантії ч.1 ст.117 КЗпП України незастосовні.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не враховано, що повний розрахунок із звільненим 29 серпня 2018 року позивачем був проведений відповідачем 28 серпня 2019 року, при цьому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати не належить до структури заробітної плати та не відповідає ознакам заробітної плати та про те, що остаточний розрахунок із звільненим позивачем був проведений 07 листопада 20218 року, оскільки, як наведено вище, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати мають разовий характер, а тому до таких виплат гарантії ч.1 ст.117 КЗпП України незастосовні.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що факт остаточного розрахунку з позивачем 28 серпня 2019 року підтверджується відомістю розподілу витрат по КП «Автобаза №1» на суму 8121, 07 грн., тому, відповідно до вимог Закону України «Про оплату праці», відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач має право на стягнення з КП «Автобаза №1» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, тобто з 29.08.2018 року по 28.08.2019 року (день проведення повного розрахунку при звільненні) включно, в сумі 39 758 грн. 21 коп., виходячи із середньоденної заробітної плати позивача в сумі 199 грн. 79 коп. та затримки повного розрахунку при звільненні 199 днів, оскільки, як зазначено вище, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, тому до таких виплат гарантії ч.1 ст.117 КЗпП України незастосовні.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 05 жовтня 2020 року.

Головуючий:

Судді: