Справа № 310/9061/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Івакіній Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (представник ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 , третя особа Куйбишевський районний відділ державної виконавчої служби м. Донецька Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, вказуючи, що їй на праві спільної часткової власності належала 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.11.2003 року. У 2015 році вона почала себе погано почувати і вирішила, що їй потрібен догляд, тому звернулась до своєї доньки ОСОБА_3 з проханням переїхати до неї та доглянути її, а також запропонувала укласти з нею договір довічного утримання для того, щоб після її смерті 1/2 частка вищевказаної квартири перейшла у власність ОСОБА_3 . Відповідач погодилась на таку пропозицію і переїхала проживати до неї. У серпні 2016 року ОСОБА_3 запропонувала їй поїхати до нотаріальної контори для укладення договору довічного утримання. Для цього вона передала відповідачу документи на 1/2 частку квартири та свій паспорт. 26.08.2016 року вони разом поїхали до нотаріальної контори, де вже був готовий текст договору і підписали його. Вона погано розуміє українську мову, є людиною похилого віку, тому повірила відповідачу на слово та підписала договір не читаючи його. У кінці 2017 року ОСОБА_3 переїхала проживати в інше житлове приміщення та перестала надавати їй допомогу. У березні 2018 року вона звернулась до відповідача з проханням розірвати договір довічного утримання у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 перестала виконувати умови договору, але остання повідомила їй, що між ними укладено не договір довічного утримання, а договір дарування, відповідно до якого право власності на 1/2 частку квартири перейшло до ОСОБА_3 у момент підписання договору і вона не зобов`язана надавати їй допомогу. Відповідач надала їй копію договору дарування частки квартири від 26.08.2016 року, який укладено меж ними, посвідчено приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі №729. Вважала, що договір дарування квартири є недійсним у зв`язку з тим, що вона фактично бажала укласти договір довічного утримання та помилилась щодо правової природи правочину. Просила визнати недійсним договір дарування частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Чуєвою Т.Т. 26.08.2016 року та зареєстрований за реєстровим номером 729 за яким вона подарувала 1/2 частки вищевказаної квартири ОСОБА_3 .

Позивач у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами суд приходить до наступного.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ч. 1 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно договору дарування частки квартири від 26.08.2016 року, який посвідчено приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Чуєвою Т.Т. та зареєстровано в реєстрі за №729, ОСОБА_4 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняла в дар 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (а.с. 26-28).

Відповідно до інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на все майно ОСОБА_3 накладено арешт постановою серія та номер НОМЕР_1 , виданою 01.08.2006 року ДВС у Куйбишевському районі м. Донецька (а.с. 46-48).

Листом МЮУ, яке надійшло до суду 30.01.2019 року, повідомлено, що відповідно до наказу МЮУ від 01.03.2016 року №569/5 відділ ДВС Куйбишевського районного управління юстиції у місті Донецьку введено до складу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з підпорядкуванням цьому управлінню, збереженням статусу юридичної особи та перейменуванням, юридична адреса якого: вул. Добровольського, 2, м. Слов`янськ, Донецька область, 84122 (а.с. 50).

Із відповіді Слов`янського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Донецькій області від 18.10.2019 року №14.19-5/50366 встановлено, що згідно постанови «про утворення виконавчої групи при органах ДВС управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області» на Слов`янський міськрайонний відділ ДВС Головного територіального управління юстиції покладено виконання функцій Куйбишевського районного відділу у м. Донецьку ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Донецьку. Також повідомлено, що згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень та Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень не містяться дані про боржника ОСОБА_3 , іпн НОМЕР_2 .

Суд вважає, що визнання відповідачем позову порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в інтересах яких накладено арешт, у тому числі і на квартиру передану за оспорюваним договором, у зв`язку з чим судом постановлено ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному, а також продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування та інше.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування та іншого. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 не надала суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував існування неправильного сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, хоча згідно ч.1 ст.81 ЦПК України вона зобов`язана це зробити.

Позивач також не скористалась своїм правом та не заявила клопотання про витребування судом доказів або забезпечення їх в порядку ст.ст. 84,116-118 ЦПК України.

Суд вважає, що за таких обставин підстави для задоволення позовних вимоги відсутні.

Керуючись ст.ст. 81,141,259,263-265,273,354,355 ЦПК України, ст.ст. 203,215,717 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Чуєвою Т.Т. 26.08.2016 року та зареєстровано за реєстровим номером 729 - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя