Справа № 462/1268/17 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/811/537/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

без участі сторін, розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справицивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 27 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 15 квітня 2015 року Галицький районний суд м. Львова виніс ухвалу, якою визнав ОСОБА_2 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та звільнено останню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Судовий розгляд справи тривав понад два роки: з лютого 2013 до квітня 2015 року.

Під час розгляду кримінальної справи відбулося біля 40 судових засідань, на яких вона була присутня 39 раз, а її адвокат Іванов О.О. приймав участь у 15 судових засіданнях сумарною тривалістю 15 годин, що підтверджується журналом судових засідань. Також приблизно 15 годин було витрачено адвокатом Івановим О.О. на доїзд в судове засідання та час очікування судового засідання.

Таким чином адвокат Іванов О.О. витратив на участь в судових засіданнях 30 годин, враховуючи розмір мінімальної заробітної плати за 2013-2016 роки, відповідно сума її витрат на правову допомогу в судових засіданнях складає 15 000 гривень.

Також вона понесла збитки у зв`язку з наданням правової допомоги поза судовими засіданнями, як-от: попередні консультації з адвокатом, вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, підготовка процесуальних документів, заяви про уточнення цивільного позову та уточнення відшкодування, заяви про доручення документів, збільшення суми відшкодування, текст дебатів, заперечення на заяву ОСОБА_2 про закриття кримінального провадження та звільнення її від кримінальної відповідальності, позовна заява у Залізничний районний суд м. Львова про відшкодування шкоди, підготовка апеляційних скарг, обґрунтування розміру процесуальних витрат, винагорода за позитивний результат.

Загальна сума витрат на правову допомогу складає 25 000 гривень.

Також вона понесла матеріальні збитки та витрати у зв`язку з доїздом в судові засідання з м. Львова до м. Хмельницького та в зворотньому напрямку в загальній сумі 6750 гривень, оскільки вона здійснювала догляд за своїми пристарілими батьками в Хмельницькій області.

Крім того, вона за весь час розгляду справи понесла витрати на харчування, проїзд міським транспортом в загальній сумі 1500 гривень.

Також вона понесла витрати, пов`язані із відривом від звичайних занять, її участю в судових засіданнях та необхідністю домовлятися з сусідами, щоб вони за відповідну плату здійснювали догляд за її батьками.

Компенсація за відрив від звичайних занять позивачка оцінювала у 5000 гривень.

Вона також понесла витрати на виготовлення ксерокопій заяв, документів, що підтверджується товарними чеками на загальну суму 500 гривень.

З урахуванням зазначених обставин ОСОБА_1 на підставі ст.ст.16,22 ЦК України просила:

Стягнути з ОСОБА_2 на її користь матеріальні збитки в сумі 38900 гривень, а саме:витрати на правову допомогу - 25 000 гривень; витрати на явку до суду - 6750 гривень; добові витрати - 1500 гривень; збитки за відрив від звичайних занять - 5000 гривень; забезпечення доказів - 500 гривень; виготовлення довіреності 150 гривень (т.1 а.с.1-3).

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 27 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не взяв до уваги ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2016 року, якою встановлено, що оскільки під час розгляду кримінального провадження питання повернення ОСОБА_1 витрат вирішено не було, то така має право звернутися із цивільним позовом до суду першої інстанції про повернення її таких витрат.

Суд першої інстанції вибірково посилається на обставини, встановлені рішеннями судів від 02 березня 2016 року, 11 березня 2016 року, 26 березня 2016 року, 10 квітня 2017 року у справі №462/3425/15, та які жодного значення для вирішення даної справи не мають.

Так, підставою попередніх позовів ОСОБА_1 було відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. Суд першої інстанції 02 березня 2016 року задовольнив моральне відшкодування та відмовив у задоволенні матерільного відшкодування, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не надала доказів щодо понесення нею матеріальних витрат, що не відповідає дійсності.

В матеріалах справи є договір доручення на представлення інтересів адвоката Іванова О.О., акт про надання та оплату за правову допомогу, розрахунок та обґрунтування розміру оплати правової допомоги, проїздні документи ОСОБА_1 в судові засідання.

Зазначала, що правову допомогу потерпілій ОСОБА_1 в кримінальному провадженні та за її цивільним позовом надавав адвокат Іванов О.О. згідно довіреності від 11 березня 2013 року.

Участь адвоката Іванова О.О. в кримінальному та цивільному провадженні підтверджується договором доручення між адвокатом (повіреним) та потерпілою ОСОБА_1 від 12 березня 2013 року в якому зазначено, що за договором Повірений зобов`язується від імені та за рахунок Довірителя представляти інтереси та надавати правову допомогу у кримінальній справі №461/1469/13-к, у якій вона є потерпілою, за її цивільним позовом у судах, а Довіритель зобов`язується оплатити послуги Повіреного.

Крім цього, в акті про надання правової допомоги та оплати правової допомоги зазначено, що адвокат Іванов О.О. надавав саме правову допомогу потерпілій ОСОБА_1 ..

Зазначений договір відповідає цивільному кодексу та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Адвокат Іванов О.О. приймав участь у 15 судових засіданнях сумарною тривалістю 15 годин.

Таку ж приблизно кількість годин, адвокат Іванов О.О. витратив на доїзд в судові засідання.

Вона також понесла збитки у зв`язку із наданням її правової допомоги адвокатом поза судовими засіданнями.

Доказами понесення нею збитків, у зв`язку з витратами на правову допомогу в сумі 25 000 гривень, є акт про надання та оплату правової допомоги від 15 квітня 2015 року, завірений підписами та печаткою.

Крім цього, вона перерахувала на рахунок адвоката Іванова О.О. 19 500 гривень, що підтверджується банківським чеками АТ КБ «ПриватБанк» від 01 червня 2016 року на суму 9500 гривень та від 24 червня 2016 року на суму 10 000 гривень.

А тому акт про надання правової допомоги та оплату за надання правової допомоги від 15 квітня 2015 року, а також чеки АТ КБ «ПриватБанк» є належними документами, що підтверджують витрати, які понесла ОСОБА_1 на захист своїх порушених прав.

Суд першої інстанції безпідставно відмовив повернути ОСОБА_1 збитки, які вона понесла у зв`язку з доїздом в судові засідання, витрати на харчування, проїзд міським транспортом, витрати, пов`язані із відривом від звичайних занять та витрати на виготовлення ксерокопій заяв, документів.

Просить рішення Залізничного районного суду м.Львова від 27 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, рішення Залізничного районного суду м. Льва від 29 листопада 2017 року скасуванню на підставі пп. 1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 витрат на правову допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що із дублікатів квитанцій ПАТ КБ «ПриватБанк» від 24 травня 2016 року та від 01 червня 2016 року на суму 9500 гривень та 10 000 гривень не вбачається, що зазначені суми коштів були перераховані ОСОБА_1 саме на виконання договору доручення, укладеного 12 березня 2013 року між ОСОБА_1 та адвокатом Івановим О.О. за надання правової допомоги у кримінальному провадженні №461/1469/13-к, у якому потерпілою було пред`явлено цивільний позов.

Суд вважав, що позивачкою не доведено причинно-наслідковий зв`язок між актом надання та оплати правової допомоги від 15 квітня 2015 року, та квитанціями від 24 травня 2016 року та від 01 червня 2016 року на суму 19500 гривень.

З таким висновком суду погодитись не можна виходячи із наступних підстав.

Згідно із ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відшкодування становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі;зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В статті 22 ЦК України зазначено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

З обвинувального акта у кримінальному провадженні №0000396 вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_2 обвинувачувалась в тому, що 26 грудня 2012 року у період з 15 до 15.30 години перебуваючи на третьому поверсі в приміщенні Залізничного районного суду м. Львова по вул.С. Бандери,3, маючи умисел на спричинення ОСОБА_1 тілесних ушкоджень, умисно нанесла їй удари руками по голові і обличчю, внаслідок чого спричинила їй тілесні ушкодження у вигляді саден на верхній і нижній губі та підшкірний крововилив на нижній губі, які згідно висновку судово-меичної експертизи відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 15 квітня 2015 року обвинувачену ОСОБА_2 за вчинення даного кримінального правопорушення звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, і кримінальне провадження закрито.

Цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків залишено без розгляду.

При тому як убачається із мотивувальної частини ухвали суду, залишення позову без розгляду не позбавляє права ОСОБА_1 звернутися з таким в цивільно-правовому порядку (справа №461/1469/13-к т.4 а.с.37-39) (т.1 а.с.76-79).

ОСОБА_1 звернулася до Залізничного районного суду м. Львова (справа №462/3425/15-ц ) в якій просила стягнути з відповідача 921 грн. майнової шкоди, яка складає вартість придбання потерпілою лікарських засобів, препаратів та матеріалів медичного призначення; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень; витрати на правничу допомогу 15000 гривень, витрат пов`язаних з прибуттям до місця судового засідання в сумі 2300 грн, добових в сумі 1000 гривень, компенсацію за відрив від звичайних занять в сумі 3500 гривень, витрат, пов`язаних із забезпеченням доказів в сумі 350 гривень.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 19 травня 2015 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у частині позовних вимог за її позовом про стягнення витрат на правову допомогу 15 000 гривень, витрат пов`язаних з прибуттям до місця судового засідання в сумі 2300 грн, добових в сумі 1000 гривень, компенсацію за відрив від звичайних занять в сумі 3500 гривень, витрат, пов`язаних із забезпеченням доказів в сумі 350 гривень.

Роз`яснено, що такі вимоги мають бути вирішені при розгляді кримінальної справи у відповідності до глави 8 КПК України року (див:справа №462/3425/15-ц т.4 а.с.116).

Зазначена ухвала залишена без змін згідно ухвали апеляційного суду Львівської області від 22 вересня 2015 року.

Як зазначено в ухвалі апеляційного суду Львівської області від 22 вересня 2015 року, відмовляючи у відкритті провадження, районний суд вірно виходив із того, що вищезазначені вимоги позивачки мають бути вирішені у відповідності до глави 8 КПК України, оскільки є процесуальними витратами на забезпечення кримінального провадження, а тому вимоги позивачки в частині витрат, понесених під час розгляду кримінального провадження, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що вищезгадані витрати є шкодою від вчинення кримінального правопорушення не обґрунтовані, оскільки такі не є шкодою в розумінні ст.1166 ЦК України та не можуть бути стягнуті за позовною вимогою про відшкодування шкоди (т.1 а.с.51 справа №462/3225/1).

У той же час, 19 травня 2015 року Залізничним районним судом м. Львова відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення в частині стягнення моральної шкоди (т.1 а.с.50).

Згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 березня 2016 року (справа №462/3425/15-ц ) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 гривень моральної шкоди

В решті позову відмовлено.

Зазначене рішення суду залишено без змін згідно ухвали апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 вересня 2016 року (т.1 а.с.53-54; 55-57).

ОСОБА_1 в межах справи №462/3425/15-ц подала заяву про ухвалення додаткового рішення по справі у якій просила стягнути з ОСОБА_2 14720 грн. витрат на правничу допомогу, 700 гривень витрат за відрив від звичайних занять, 272 грн. витрат на виготовлення документів.

Згідно ухвали Залізничного районного суду м.Львова від 26 грудня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 квітня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні її заяви про ухвалення додаткового рішення по справі (т.1 а.с.58-59; 60-66).

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Галицького районного суду м. Львова про повернення їй процесуальних витрат, понесених у кримінальному провадженні №461/1469/13-к.

У заяві ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 24300 гривень витрат на забезпечення кримінального провадження, а саме: 17 000 гривень правова допомога; 2300 гривень витрати пов`язані із прибуттям до місця судового засідання, 1000 гривень добових; 3500 компенсації за відрив від звичайних занять, 350 гривень витрат, пов`язаних із забезпеченням доказів, 150 гривень за подання апеляційної скарги.

Заяву мотивувала тим, що ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 19 травня 2015 року її відмовлено у відкритті провадження в частині витрат на правову допомогу, оскільки такі мають бути вирішені у відповідності до глави 8 КПК України (див: №461/1469/13-к; т.4 а.с.68).

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2016 року залишеної без зміну ухвалою апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2016 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення процесуальних витрат з ОСОБА_2 , понесених при розгляді кримінального провадження відмовлено за безпідставністю.

Ухвалу суду мотивовано тим, що покладення судових витрат на осіб звільнених від кримінальної відповідальності у справах публічного обвинувачення кримінально-процесуальним законом (ст.124 КПК України) не передбачено (див: №461/1469/13-к; т.4 а.с.158; 202) (т.1 а.с.9).

Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2016 року касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 04 березня 2016 року та увалу апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2016 року закрито.

Як зазначено у мотивувальній частині ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2016 року питання про вирішення цивільного позову та процесуальних витрат під час судового провадження у першій інстанції регулюються приписами глави 8 КПК України.

Ухвалою районного суду від 15 квітня 2015 року такі питання вирішено не було, а тому їх може бути вирішено в порядку цивільного судочинства і на стадії виконання судового рішення (див: №461/1469/13-к; т.4 а.с.244) (т.1 а.с.46).

ОСОБА_1 у грудні 2016 року знову звернулася до Залізничного районного суду м. Львова із завою якою просила стягнути з ОСОБА_2 витрати, понесені нею на забезпечення кримінального провадження в розмірі 32565 гривень.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року (справа №462/6473/16-ц) залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 01 березня 2017 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат, понесених під час кримінального провадження.

Суди зазначали, що зазначене питання вирішується відповідно до вимог ч.1 ст.124КПК, ст.368 КПК (т.1 а.с.12;13-15).

Таким чином, питання про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат, понесених під час кримінального провадження вже були предметом розгляду у справах №461/1469/13-к; №462/3425/15-ц; №462/3225/1 та №462/6473/16-ц.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 17 березня 2017 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, понесених під час кримінального провадження (справа що переглядається №462/1268/17) з тих підстав, що з ухвали Галицького районного суду м. Львова у справі №461/1469/13к, суд вже розглядав питання про матеріальні витрати, понесені при розгляді кримінального провадження за заявою ОСОБА_1 . Крім того, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 12 грудня 2016 року у справі №462/6473/16-ц відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальних збитків, понесених під час кримінального провадження (т.1 а.с.16).

Проте, ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2017 року ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 17 березня 2017 року було скасовано і передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження по справі.

Як зазначено в ухвалі апеляційного суду Львівської області від 16 травня 2017 року ОСОБА_1 звернулася з даним позовом про стягнення з ОСОБА_2 понесених нею матеріальних збитків в сумі 38900 гривень, при цьому посилалась на те, що вказані суми коштів вона вважає збитками, відповідно до ст.22 ЦК України. Даний позов, а також позов, провадження за яким відкрито не було (справа №461/6473/16-ц), а також вирішення цього питання в порядку передбаченому КПК України (справа №461/1469/13к) не слід вважати тотожними за предметом та підставами їх заявлення у даному позові.

Аналогічно даний позов (його предмет і підстави) не тотожний, предметам та підставам позовів у справах №462/3424/15-ц та №462/3225/1, під час розгляду яких подібні вимоги розглядались (т.1а.с.83-85).

Отже, як зазначено вище, 15 квітня 2015 року Галицький районний суд м. Львова виніс ухвалу, якою визнав ОСОБА_2 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та звільнено останню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Судовий розгляд кримінального провадження тривав понад два роки: з лютого 2013 до квітня 2015 року.

Інтереси потерпілої по справі ОСОБА_1 представляв адвокат Іванов О.О.

Повноваження адвоката Іванова О.О. підтверджуються довіреністю від 11 березня 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Якимів Н.Б. (т.1 а.с.129).

Участь адвоката Іванова О.О. в кримінальному та цивільному провадженні підтверджується договором доручення між адвокатом (повіреним) та потерпілою ОСОБА_1 (довіритель) від 12 березня 2013 року, в якому зазначено, що за договором Повірений зобов`язується від імені та за рахунок Довірителя представляти інтереси та надавати правову допомогу у кримінальній справі №461/1469/13-к, у якій вона є потерпілою, за її цивільним позовом у судах, а довіритель зобов`язується оплатити послуги повіреного (т.1 а.с.130).

Зазначений договір відповідає вимогам цивільного кодексу та Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

У ст.626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Також, в ст.639 ЦК зазначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі.

Глава 68 ЦК України, зокрема ст.1000 ЦК України регламентує, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Повірений має право на плату за виконання свого обов`язку за договором доручення. Якщо в договорі доручення не визначено розмір плати повіреному або порядок її виплати, вона відшкодовується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги.

У відповідності до ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій або усних формах. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Право на правову допомогу гарантовано ст.ст.8,59 Конституції України, офіційне тлумачення яких дав Конституційний суд України в рішеннях від 16 листопада 2000р№13-рп/200, від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, від 11 липня 2013 року №6-рп/2013.

Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокат надає правову допомогу як під час судового засідання, так і поза межами судового засідання. Зокрема, це надання роз`ясень, написання позовних заяв, інших заяв та клопотань, подання апеляційної та касаційної скарги.

Стаття 9 Закону про адвокатуру передбачає, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в бюро чи об`єднаннях.

Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є само зайнятою особою. Він може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штамп, бланки із зазначенням свого прізвища.

Так, на печатці, якою завірено договір доручення про надання правової допомоги та на акті про надання та оплату правової допомоги стоїть кругла печатка із зазначенням «адвокат Іванов Олег Олександрович» (т.1 а.с.128;130).

У відповідності до ст.30 Закону про адвокатуру адвокату виплачується гонорар, який є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги. Порядок обчислення гонорару, зміни розміру визначається в договорі. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, класифікація і досвід адвоката та інші істотні обставини. Зокрема це може бути та обставина, що через зайнятість у даній справі адвокату створюються перешкоди для прийняття інших доручень або суттєво ускладнює виконання інших доручень, а тому втрачає клієнтів і відповідну винагороду.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається домовленістю між сторонами.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року №4191-VІ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних, адміністративних справах», згідно з яким розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40% встановленої законом мінімальної заробітної плати за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні,під час вчинення окремих процесуальних дій, поза судовим засіданням та під час ознайомлення.

Судом встановлено, що адвокат Іванов О.О. надавав ОСОБА_1 правову допомогу в судових процесах, приймав участь в судових засіданнях та надавав правову допомогу поза їх межами і очевидно, що надана правова допомога не була безкоштовною.

Участь адвоката Іванова О.О. в судових засіданнях підтверджується наявними в матеріалах справи: журналами судових засідань, технічним звукозаписом, де встановлено, що він давав пояснення, ставив запитання і надавав відповіді, заявляв клопотання, висловлював свою думку з посиланням на законодавство з приводу питань, які виникали під час розгляду справи.

Адвокат Іванов О.О. приймав участь у 15 судових засіданнях сумарною тривалістю 15 годин, що підтверджується журналами судових засідань, а саме: 18 лютого 2013 року, 07 березня 2013 року,12 березня 2013 року, 17 квітня 2013 року,10 червня 2013 року,25 червня 2013 року, 22 січня 2014 року, 13 серпня 2014 року, 24 жовтня 2014 року, 19 листопада 2014 року, 16 січня 2015 року,14 квітня 2015 року, 19 серпня 2015 року,22 серпня 2015 року, 28 грудня 2015 року,25 січня 2016 року,02 березня 2016 року.

Таку ж приблизну кількість годин було витрачено адвокатом Івановим О.О. на доїзд в судове засідання та час очікування судового засідання.

Так судове засідання 16 січня 2015 року призначалося на 14 год 30 хв., а розпочалось через дві години очікування - о 16 год.26 хв.

Також ОСОБА_1 понесла збитки у зв`язку з наданням їй правової допомоги поза судовими засіданнями, зокрема за попередню консультацію щодо характеру кримінального провадження, вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, підготовка процесуальних документів, цивільного позову від 12 лютого 2013 року, заява про уточнення цивільного позову від 10 червня 2013 року, заява про уточнення відшкодування від 18 лютого 2014 року, про доручення проїзних документів на вимогу суду, заява про збільшення відшкодування від 25 листопада 2014 року,тексти дебатів, заперечення, заява про відмову ОСОБА_2 у звільненні від кримінальної відповідальності, позовна заява від 06 травня 2015 року (цивільний позов) 10 арк., апеляційні та касаційні скарги, зави до суду, обґрунтування розміру правової допомоги, винагорода за позитивний результат - 5000 гривень.

Дані збитки понесені ОСОБА_1 в ході судового розгляду, перебувають у причинному зв`язку із наданням правничої допомоги адвокатом Івановим О.О. у кримінальному провадженні щодо обвинувачення ОСОБА_2 за ч.1 ст.121 КК України. Всі ці витрати ОСОБА_1 понесла для відновлення свого порушеного права.

Обгрунтовування розміру процесуальних витрат, понесених ОСОБА_1 у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_2 знаходиться у матеріалах кримінального провадження (т.4 а.с.126-131).

Доказами збитків, завданих ОСОБА_1 у зв`язку з витратами на правничу допомогу є акт про надання та оплату правничої допомоги від 15 квітня 2015 року, завірений підписом та печаткою (т.1 а.с.128).

Оригінал акта про надання та оплату правничої допомоги від 15 квітня 2015 року, завірений підписом та печаткою знаходиться в матеріалах кримінального провадження (т.4 а.с.185).

Згідно наявних у матеріалах даної справи (т.1 а.с.127) копій дублікатів банківських квитанцій 24 травня 2016 року ОСОБА_1 перерахувала на банківський рахунок адвоката Іванова О.О. 10000 гривень а 01 червня 2016 року ще 9500 гривень.

Оригінали зазначених платіжних документів наявні в матеріалах кримінального провадження (т.4 а.с.184).

Таким чином, беззаперечно підтверджено, що ОСОБА_1 понесла матеріальні збитки на загальну суму 19 500 гривень, це ті реальні кошти, які остання заплатила адвокату ОСОБА_5 за надання їй правової допомоги у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_2 за ч.1 ст.125 КК України.

Зазначена сума коштів має бути стягнута з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь 25 000 гривень витрат на правову допомогу не можуть бути задоволені, оскільки документально не підтверджено факт отримання адвокатом Івановим О.О. зазначеної суми коштів від ОСОБА_1 за надання правової допомоги згідно договору доручення від 12 березня 2013 року та акту надання та оплати правової допомоги від 15 квітня 2015 року.

Не можуть бути також задоволеними вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про компенсацію понесених нею збитків, які вона зазнала у зв`язку із доїздом в судові засідання на залізничному транспорті з м. Львова до м. Хмельницького, та з м. Львова до м. Києва (т.1 а.с.140-152).

Як встановлено в суді першої інстанції, позивачка зареєстрована і проживає у АДРЕСА_1 , до листопада 2013 року здійснювала догляд за своїми пристарілими батьками, які проживали в с.Малий Чернятин Хмельницької області, і змушена була нести витрати у зв`язку з доїздом до батьків, а потім повертатися до місце свого проживання, де проходили судові засідання.

Тому зазначені позивачкою витрати, як-от: компенсація проїздних документів на суму 6750 гривень, добові 1500 гривень, збитки за відрив від звичайних занять 5000 гривень не підлягають до задоволення.

Відсутні також докази понесення ОСОБА_1 збитків на суму 500 гривень за ксерокопії документів, а також 150 гривень за виготовлення довіреності на адвоката Іванова О.О., що є підставою для відмови у задоволенні цих вимог.

З урахуванням вищезазначеного апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення частково, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2017 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 27 листопада 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 19 500 гривень матеріальних збитків, в решті вимог - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.