Дата документу 30.09.2020 Справа № 325/562/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 325/562/20 Головуючий у 1-й інстанції: Апалькова О.М.
Провадження №22-ц/807/2847/20 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 08 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та його донькою ОСОБА_3 , як набувачем, укладено договір довічного утримання, за умовами якого він передав їй у власність житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,17 га для обслуговування житлового будинку, який був посвідчений нотаріусом Приазовської районної державної нотаріальної контори.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла. Після її смерті спадкоємцями першої черги за законом є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно п.5 договору довічного утримання ОСОБА_3 зобов`язалась забезпечити позивача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку. В обох сторін є право користування допоміжними приміщеннями будинку.

Виходячи з зазначених положень договору, у ОСОБА_3 за життя було право користування тільки допоміжними приміщеннями будинку, яке було спільним з ОСОБА_1 . Право користування іншими приміщеннями будинку умовами договору для ОСОБА_3 передбачено не було.

З огляду на викладене, набувач за укладеним договором довічного утримання має право сумісно з ОСОБА_1 використовувати виключно допоміжні приміщення будинку, а житлові приміщення зобов`язаний надати ОСОБА_1 в особисте користування безоплатно та довічно.

Житловий будинок з земельною ділянкою, який був переданий ОСОБА_1 доньці ОСОБА_3 за договором довічного утримання, успадкований ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частинах по Ѕ частині кожним, що зобов`язує ОСОБА_2 дотримуватися умов договору в частині прийнятого у спадок майна.

25 березня 2019 року ОСОБА_1 направлено ОСОБА_2 вимогу забезпечити виконання умови п.5 договору довічного утримання №2662 від 08 грудня 2006 року, забезпечивши його житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку. ОСОБА_2 було гарантовано право спільного користування допоміжними приміщеннями будинку. Проте, ОСОБА_2 відповіді на вимогу не надала та не вчинила жодних дій щодо виконання умов довічного утримання.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд:

Розірвати договір довічного утримання, укладений 08 грудня 2006 року між ОСОБА_1 , як відчужувачем та ОСОБА_3 , як набувачем, у зв`язку з невиконанням набувачем ОСОБА_2 обов`язків за договором.

РішеннямПриазовського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 , адвокат Ковальов Дмитро Валерійович подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосуванням судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що ставити питання про розірвання договору довічного утримання на підставі ч.1 ст. 755 ЦК України є передчасним, оскільки ОСОБА_2 не отримала в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом, прийнятий без урахування доводів позивача з посиланням на правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких неотримання свідоцтва про право на спадщину спадкоємцем та відсутність свідоцтва про право на спадщину не може свідчити про не прийняття спадщини спадкоємцями, оскільки звернувшись 30 січня 2018 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадкового майна, яке залишилось після смерті дочки ОСОБА_3 , ОСОБА_2 заявила своє право на спадщину, а тому до неї перейшли обов`язки набувача за договором довічного утримання.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 хоть і подала в передбачений законом строк заяву до нтаріальної контори про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 доньки ОСОБА_3 , проте, не отримала в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом та не зареєструвала цей документ у встановленому законом порядку, одже, до неї не перейшли обов`язки набувача за договором довічного утримання від 08 грудня 2006 року, а тому передчасно вважати, що вона зобов`язана виконувати умови зазначеного договору.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитись, виходячи з наступного.

Судом установлено, що згідно з договором довічного утримання від 08 грудня 2006 року, який посвідчено нотаріусом Приазовської районної державної нотаріальної контори Запорізької області за реєстровим номером 2662, ОСОБА_1 передав ОСОБА_3 у власність житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,17 га для обслуговування цього житлового будинку. ОСОБА_3 в свою чергу зобов`язалась забезпечити ОСОБА_1 житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку. У обох сторін є право користування допоміжними приміщеннями будинку ( п.5 договору).

Нотаріусом Приазовської районної державної нотаріальної контори Запорізької області Васильцовою О.П. накладена заборона на відчуження жилого будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 0,17 га для обслуговування житлового будинку, що розташована на території Приазовської селищної ради Приазовського району Запорізької області, який належить ОСОБА_1 , до припинення договору довічного утримання, за реєстровим номером 2663. (а.с. 15-16).

Відповідно до Свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 , виданого 13 вересня 2017 року Приазовським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис №91. (а.с. 18).

Відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу Серія НОМЕР_2 , шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 13 лютого 2007 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №13 від 13 лютого 2007 року. (а.с.17).

Відповідно до спадкової справи №209/2017 заведеної після смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є ОСОБА_1 (батько померлої) та ОСОБА_2 (мати померлої), які звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. До складу спадщини входить житловий будинок АДРЕСА_1 . (а.с. 52-зворот, 61).

Свідоцтва про право на спадщину сторонам не видавались.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 10 грудня 2019 року, яке набрало законної сили 20 січня 2020 року, позов представника ОСОБА_1 , адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича до ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на: 1/2 ідеальну частину житлового будинку з надвірними господарськими спорудами по АДРЕСА_1 та 1/2 ідеальну частину земельної ділянки площею 0,1500 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 19-21).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч. 1 статті 749 ЦК Україниу договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Відповідно до статті 750 ЦК Українинабувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати.

В цьому договорі було визначено сторонами, що ОСОБА_3 зобов`язується забезпечити ОСОБА_1 житлом, шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку. В обох сторін є право користуванн допоміжними приміщеннями будинку.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 525 цього Кодексу).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , яка була набувачем за договором довічного утримання.

Згідно зі статтею 755 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Відповідно до статті 757 ЦК України обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється.

Статтями 1216, 1218, 1220 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до статей 1261, 1268, 1269 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї; малолітня, неповнолітня особа вважаються такими, що прийняли спадщину; в іншому випадку спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Аналіз статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває право на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно - право розпорядження ним.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_3 , до них перейшли обов`язки набувачів за договором довічного утримання.

Таким чином, звернувшись 30 січня 2018 року до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадкового майна, яке залишилось після смерті дочки ОСОБА_3 , ОСОБА_2 заявила своє право на спадщину, до складу якої входять не тільки права спадкодавця, але й його обов`язки.

Отже, ОСОБА_2 свідомо прийняла рішення про прийняття усіх прав та обов`язків, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Тобто, до ОСОБА_2 крім прав на спадкове майно, яке залишилося після смерті її дочки, з часу відкриття спадщини перейшли ще й її обов`язки за договором довічного утримання.

З огляду на зазначене, колегія суддів не може погодитись з висновом суду першої інстанції про те, що оскільки ОСОБА_2 не отримала в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом та не зареєструвала цей документ у встановленому законом порядку, отже, вона не стала власником спадковрого майна, а тому до неї не перейшли обов`язки набувача за догвором довічного утримання, є неспроможними.

Відповіднодо до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Як на підставу позову про розірвання договору довічного утримання позивач посилається на те, що відповідачці направлено вимогу забезпечити виконання умов п. 5 договору довічного утримання № 2662 від 08 грудня 2006 року щодо забезпечення позивача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у вищезазначеному житловому будинку, при цьому відповідачці було гарантовано право спільного з позивачем користування допоміжними приміщеннями, проте, відповідачка відповіді не надала, що, на його думку є підставою для розірвання договору довічного утримання.

Водночас, належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про невиконання ОСОБА_2 п. 5 умов договору довічного утримання від 08 грудня 2006 року, всупереч положенням ст.ст. 81, 83 ЦПК України позивачем суду не надано, такі докази в матеріалах справи відсутні.

Отже, ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами невиконання або неналежне виконання спадкоємцем ОСОБА_2 обов`язків за договором довічного утримання, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до положень статті 744 ЦК України договор довічного утримання (догляду) є одностороннім, оскільки у відчужувача є лише право вимагати від набувача надання обумовленого договором матеріального забезпечення, а набувач несе лише зобов`язання надати відчужевачеві матеріальне забезпеченя та догляд( довічно). Метою даного договору є відчуження права власності на саме майно. Зазначений договір вважається реальним,оскільки набуває чинності з моменту його державної реєстрації і в цей же момент до набувача переходить право власності на будинок ( інше майно). Отже, набувач, як власник майна має право володіти, користуватися своїм майном на власний розсуд.

З огляду на викладене, судом першої інстанції зроблено правильні висновки щодо необхідності відмови в задоволенні позову, проте рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, тому в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у зв`язку з висновками, викладеними у даній постанові.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення змінити, в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Аргументи апеляційної скарги частково є виправданими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції прозахист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст. ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Ковальова Дмитра Валерійовича, задовольнити частково.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 04 серпня 2020 року у цій справі змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повну постанову складено 02 жовтня 2020 року.

Головуючий, суддяСуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.