КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/7000/20 Головуючий у суді І інстанції Чех Н.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та додаткових витрат,

в с т а н о в и в:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та додаткових витрат.

УхвалоюДніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року матеріали справи № 755/7000/20 направлено за підсудністю до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області.

Постановляючи ухвалу про направлення справи за територіальною юрисдикцією до іншого суду, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що даний спір не підсудний Дніпровському районному суду м. Києва, оскільки позивач зареєстрованою за зазначеною нею адресою: АДРЕСА_1 не значиться, а зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання сторін є м. Слов'янськ Донецької області.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, 30 червня 2020 року засобами поштового зв`язку, а 1 липня 2020 року безпосередньо через суд першої інстанції позивач звернулася з апеляційними скаргами, в яких просить його скасувати, з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права, і направити справу для продовження розгляду до Дніпровського районного суду м. Києва.

На обґрунтування апеляційних скарг позивач зазначила, що суд дійшов помилкового висновку про пред`явлення позову з порушенням правил підсудності та передачу справи на розгляд Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, адже згідно з вимогами частини першої статті 28 ЦПК України позови про стягнення аліментів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, а вона разом з дітьми фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що за територіальною юрисдикцією відноситься до Дніпровського районного суду м. Києва. Вказана обставина також підтверджується довідкою № 3004- від 17 червня 2020 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, яка долучається до апеляційної скарги та з якої вбачається, що її зареєстрованим місцем проживання є АДРЕСА_2 , а фактичним місцем проживання (перебування) - АДРЕСА_1 . Крім того, вона не має можливості відвідувати м. Слов`янськ з метою захисту своїх прав та інтересів дітей в суді, оскільки не має достатньої фінансової можливості сплачувати вартість проїзду та проживання в цьому місті на час розгляду позову про стягнення аліментів та додаткових витрат.

Відзив відповідача на апеляційні скарги до суду не надходив.

За правилом пункту 9 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно із частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За частиною першою статті 7 ЦПК України розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 4 серпня 2020 року розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Згідно із частиною першою статі 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Частиною першою статті 23 ЦПК України встановлено, що усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою та третьою цієї статті.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен перевірити належність справ до його юрисдикції (предметної та суб`єктної) та підсудності (територіальної юрисдикції).

Територіальна юрисдикція визначається колом цивільних справ у спорах, вирішення яких віднесено до повноваження суду першої інстанції.

Відповідно до положень статті 187 ЦПК України, якою врегульовано порядок відкриття провадження у справі, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду (пункт 1 частини першої статті 31 ЦПК України).

Судом встановлено, що у травні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та додаткових витрат.

В позовній заяві позивач зазначила адресу реєстрації свого місця проживання: АДРЕСА_2 , а фактичну адресу місця проживання (перебування): АДРЕСА_1 .

За відомостями електронного реєстру територіальної громади м. Києва «ГІОЦ/КМДА» від 1 червня 2020 року, отриманих судом на виконання вимог статті 187 ЦПК України, ОСОБА_1 за адресою місця проживання: АДРЕСА_1 зареєстрованою не значиться.

Згідно із копією паспорта ОСОБА_2 , відповідач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

За загальним правилом частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

У той же час законодавець визначив підсудність справ за вибором позивача, зокрема частина перша статті 28 ЦПК України, на яку міститься посилання у позовній заяві, передбачає, що позови про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

За змістом наведеного можна дійти висновку, що не виключаючи можливість звернення позивача до суду за правилами загальної підсудності (за місцезнаходженням відповідача), альтернативна підсудність встановлює можливість звертатися до іншого суду з відповідним позовом, тобто встановлює альтернативу - можливість для позивача обрати один із двох чи більше судів.

Таким чином, позови (заяви) про стягнення аліментів можуть бути подані як за зареєстрованим місцем проживання позивача (заявника), так і за місцем його перебування.

Однак, пред`являючи позов про стягнення аліментів та/або додаткових витрат на дітей за місцем свого перебування позивач має додати до позовної заяви докази такого тимчасового перебування.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 на підтвердження свого місця перебування надала і посилалася на довідку № 1к від 4 травня 2020 року, яку ж вона сама видала як директор ПП «Українська Івент Група», зокрема про те, що вона фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

У відповідності до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

З метою забезпечення реалізації цього права та відповідно до названої норми Конституції України 11 грудня 2003 року прийнято Закон України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

За визначенням статті 3 цього Закону реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи (паспорт громадянина України), із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8, пункту 9 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207,документи для здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи подаються до органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг) з урахуванням вимог Закону України «Про адміністративні послуги».

Відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, а відомості про реєстрацію місця перебування - до довідки про звернення за захистом в Україні шляхом проставлення в них відповідного штампа реєстрації місця проживання/перебування особи за формою згідно з додатком 1 до цих Правил.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції у зв`язку з відсутністю належних доказів тимчасового проживання (перебування) позивача за зазначеною нею адресою у розумінні норм Закону № 1382-IV, дійшов обґрунтованого висновку щодо непідсудності справи Дніпровському районному суду м. Києва та правильно передав справу на розгляд суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання сторін, а саме Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 31 ЦПК України.

Посилання позивача на долучену до апеляційних скарг довідку № 3004- від 17 червня 2020 року про взяття її на облік внутрішньо переміщеної особи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду, адже на час вирішення питання про прийняття позову до розгляду в розпорядженні суду першої інстанції не було даного письмового доказу, а суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення на предмет законності та обґрунтованості саме на момент їх ухвалення.

Згідно із частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частина третя статті 367 ЦПК).

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Враховуючи, що в апеляційних скаргах не наведено поважних причин, що об`єктивно перешкоджали позивачу додати при зверненні до суду з позовом належні і допустимі докази на підтвердження свого місця тимчасового перебування за територіальною юрисдикцію Дніпровського районного суду м. Києва, тобто всі наявні у неї письмові матеріали або зазначити про ті доказами, які не могли бути подані разом з позовом з об`єктивних причин (частина четверта статті 83 ЦПК України), а суд першої інстанції не може збирати докази з власної ініціативи, то долучена до апеляційних скарг довідка не може бути покладена в основу судового рішення суду апеляційної інстанції.

Крім того, зазначена довідка була видана ОСОБА_1 тільки 17 червня 2020 року, тоді як оскаржувана ухвала про направлення справи за територіальною юрисдикцією (підсудністю) була постановлена 10 червня 2020 року.

Отже, доводи апеляційних скарг є безпідставними, а висновок суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого судуза встановленою підсудністю є вірним.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційних скарг не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції про направлення справи за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області постановлена відповідно до вимог процесуального законодавства і підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній