Справа № 278/3035/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Безпалько В. В., розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_2 про визнання права на спадщину за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що після смерті свого батька, який заповів йому 1/2 частину свого майна, звернувся до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак отримав відмову у зв`язку з допущенням помилки в написанні року його народження у заповіті.

З огляду на наведене, позивач просить суд визнати за ним право на спадщину за заповітом від 28 жовтня 2014 року, складеним його батьком ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в 1/2 частці на все садкове майно.

У засідання належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи учасники справи або їхні представники не з`явились, у зв`язку з чим розгляд здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Позивач причини своєї неявки не повідомив.

Представник Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області подав заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 102).

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_1 (а.с. 10).

28 жовтня 2014 року ОСОБА_3 заповів все своє майно, яке б йому належало на день смерті, в рівних частинах ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер (а.с. 6).

Після смерті ОСОБА_3 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , звернувся до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, однак отримав відмову у зв`язку з неможливістю встановити особу спадкоємця, визначеного у заповіті, яка полягає у тому, що заявник 1987 року народження, а спадкоємець за заповітом 1997 року народження (а.с. 9).

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту може бути визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

З аналізу вищезазначених норм можна дійти висновку, що для оформлення своїх спадкових прав на нерухоме майно особа має прийняти спадщину та отримати свідоцтво про її прийняття у нотаріуса або в уповноваженої на це посадової особи, та лише у випадку неможливості отримати це свідоцтво у передбаченому законом порядку вона може пред`явити позов про визнання її права власності на спадкове майно.

Як зазначає позивач, він позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у зв`язку з допущенням помилки у заповіті.

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями.

Так, пунктом 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Отже, у позивача наявна можливість встановити в судовому порядку факт належності йому заповіту та отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на наведене, враховуючи наявність у позивача умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, суд вважає за потрібне відмовити в задоволенні позовної заяви.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-83, 89 ЦПК, ст.ст. 16, 392, 1297 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовної заяви.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження в разі пропуску строку з поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. М. Дубовік