ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/1870/20
Провадження № 22-ц/4820/1358/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 686/1870/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 липня 2020 року (суддя Мазурок О.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

21 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики, посилаючись на те, що 21.02.2013 між ним та відповідачем було укладено безвідсотковий договір позики, за яким позикодавець передав у користування позичальнику 3200 євро, що по курсу на той час складало 30000 грн для потреб бізнесу, на підтвердження чого останній надав розписку. Відповідач не виконав обов`язку по поверненню коштів до 31.09.2014, але не заперечуючи боргу в сумі 3200 євро, поступово повертав кошти у валюті позики: 50 євро в серпні 2015 року, 50 євро 24.09.2015, 100 євро 29.02.2016, 50 євро 01.07.2017, 50 євро було повернуто 15.02.2017 через дружину позивача ОСОБА_3 , про що робилися відмітки на зворотному боці розписки. Станом на дату останнього повернення 15.02.2017 залишок боргу становить 2900 євро, про що зазначено на зворотному боці розписки. Решту коштів відповідач не повертає. З 15.02.2017 по 22.01.2017 позивачем нараховано 3 % річних від суми боргу 2900 євро у розмірі 254 євро.

З урахуванням наведеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму позики у розмірі 2900 євро та 3 % річних від користування коштами у розмірі 254 євро, та судові витрати.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним вище рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь залишок неповернутої суми позики в розмірі 21801 грн., 2550,40 грн судового збору та 10 000 витрат на правничу допомогу. Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків, вкладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Вказував, що відповідач не виконав свого обов`язку по своєчасному поверненню позичених коштів в строк до 31.09.2014, але не заперечуючи свого боргу в сумі 3200 євро, поступово вже після закінчення строку повернення позики, повертав позивачу кошти у валюті позики в євро, про що за зворотному боці розписки робились відповідні відмітки. Залишок боргу станом на дату останнього повернення 15.02.2017 складав 2900 євро, про що зазначено на розписці. Повернення відповідачем коштів у євро, як зазначає заявник, давало йому підстави стверджувати, що позика мала місце у євро, хоча текст розписки містить посилання на позику у сумі 30000 грн. З приводу валюти позики між ними виник спір. У зв`язку з чим, ним заявлялось клопотання про проведення почеркознавчої експертизи. Однак, вирішуючи це клопотання, суд першої інстанції в порушення норм процесуального права безпідставно відмовив в його задоволенні, без видалення в нарадчу кімнату, без прийняття окремого процесуального документа, не обґрунтовуючи свого рішення.

Крім того, суд приймаючи рішення у справі, визнавши, що позика мала місце в сумі 30000 грн, проігнорував його заяву по суті, де наведено розрахунок заборгованості, і зазначено, що залишок боргу становить 21801 грн. Також ОСОБА_1 не погоджується із висновками суду щодо пропуску позивачем позовної давності, оскільки 15.02.2017 відповідач черговий раз повернув частину боргу, і саме ця дата є початком перебігу позовної давності, а не 29.02.2016.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до п. 3 і п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами в належній формі було укладено договір позики на суму 30000 грн, проте відповідач порушив свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів, які зобов`язався повернути до 31.09.2014. Разом з тим, оскільки ОСОБА_2 останнє повернення позики здійснив 29.02.2016, а ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 21.01.2020, з урахуванням заяви ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності, суд дійшов висновку, що строк звернення позивача до суду про захист свого порушеного права сплив, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Проте, такий висновок суду не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 21 лютого 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 30 000 грн та зобов`язався повернути їх до 31.09.2014. Вказані обставини не заперечуються сторонами.

Свої зобов`язання відповідач виконав частково, зокрема згідно із записами, які містяться на зворотному боці розписки, ОСОБА_2 повернув 50 євро в серпні 2015 року, 50 євро - 24.09.2015, 100 євро - 29.02.2016, 50 євро - 01.07.2017, 50 євро було повернуто 15.02.2017 через дружину позивача ОСОБА_3 (а.с. 5 на звороті).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Суд першої інстанції, встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із ОСОБА_1 договору позики, оформленого розпискою, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, дійшов помилкового висновку про відмову у позові у зв`язку із пропуском позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За положеннями статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Як вбачається із розписки від 21.02.2013 ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 30000 грн, які зобов`язався повернути до 31.09.2014 (а.с. 5). У серпні 2015 відповідач повернув ОСОБА_1 50 євро, що відповідно до курсу НБУ станом на дату повернення коштів становить 1193,5 грн (50х23,87); 24.09.2015 - 50 євро, що еквівалентно 1203 грн. (50х24,06); 29.02.2016 - 100 євро, що еквівалентно 2978 грн (100х29,78); 01.07.2016 - 50 євро, що еквівалентно 1378 грн (50х27,56); 15.02.2017 - 50 євро, що еквівалентно 1446,5 грн (50х28,93). Загальна сума повернутих позивачу коштів становить 8199 грн. Отже, враховуючи, що відповідач позичив 30000 грн, а повернув 8199 грн, різниця неповернутих коштів становить 21801 грн, яка підлягає стягнення з нього на користь позивача.

Заперечуючи факт повернення коштів 15.02.2017 в розмірі 50 євро, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів в підтвердження своїх заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальної дії.

З огляду на викладене, початок перебігу позовної давності необхідно обчислювати саме з 15.02.2017, а тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав в межах позовної давності. І з цього приводу є підставними доводи апеляційної скарги.

А тому, з урахуванням меж доводів та вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої та другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням наведеного, з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 652 грн. 90 коп. (25,60%).

Крім того, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу.

З квитанцій № 690247 від 20.01.2020 та № 812852 від 30.01.2020 та акта-розрахунку, наданих правових послуг і понесених витрат на професійну правничу допомогу, вбачається, що за надання професійної правничої допомоги, а саме вивчення документів, погодження правової позиції, складення позовної заяви, заяви про забезпечення позову, участь у судових засіданнях, складення заяви по суті позовних вимог ОСОБА_4 сплатив адвокату Терличу В.Г. 8000 грн (а.с. 60-63).

Згідно з частинами 1 та 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Враховуючи наведені положення та закріплений статтею 141 ЦПК України принцип пропорційного розподілу судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2048 грн. (25,60%) витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 37 6, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість за договором позики у розмірі 21801 грн, 652 грн 90 коп судового збору та 2048 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 08 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай