Справа №162/267/20
Номер провадження 2/162/121/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року смт. Любешів

Любешівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Гладіч Н.І.,

за участю секретаря судових засідань Пилипчук Р.М.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Клубука О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

встановив:

ОСОБА_1 03 квітня 2020 року звернувся до Любешівського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17 листопада 2016 року позивач надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 28080 гривень під 4% місячних. Станом на 03 квітня 2018 року відповідач кошти не повернув та сума боргу становила 60000 гривень. На день звернення до суду 03 квітня 2020 року заборгованість відповідача за договором позики складає 153798,00 гривень. Оскільки ОСОБА_2 не виконав своїх зобов`язань та грошові кошти не повернув, тому позивач вирішив звернуться до суду із вказаним позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь несплачену суму боргу за договором позики в розмірі 153798,00 гривень. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені судові витрати зі сплати судового збору.

В поданому до суду відзиві на позовну заяву відповідач вказав, що в листопаді 2016 року він позичив у ОСОБА_1 , позивача в даній цивільній справі, 1000 доларів США. Зазначив, що між собою усно домовились про повернення коштів протягом місяця за першої вимоги позикодавця. 03 квітня 2018 року, при написанні розписки, від ОСОБА_1 гроші в розмірі 28080 гривень - не отримував. Позивач не звертався з вимогою про повернення отриманих в позику коштів. У 2016 році ним було повернуто ОСОБА_1 , в рахунок сплати боргу, 300 доларів США та 100 євро. Враховуючи вказане вище, просить суд відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити. Пояснив, що гроші в сумі 28080 гривень були передані готівкою відповідачу особисто у 2016 році. Оскільки останній позичені кошти не повертав, 03 квітня 2018 року, ОСОБА_2 було складено боргову розписку, як гарантію для повернення останнім коштів отриманих від нього у 2016 році.

Представник відповідача адвокат Клубук О.П. в судовому засіданні повністю заперечував проти задоволення позовних вимог. Вказав, що 03 квітня 2018 року відповідач ОСОБА_2 гроші в розмірі 28080 гривень від ОСОБА_1 не отримував, а тому вважає позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними та таким що не підлягають задоволенню.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, дослідивши та проаналізувавши подані сторонами письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Нормами Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.4 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України).

Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Статтями 1046-1048 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, договір позики, за своєю юридичною природою, є реальною односторонньою оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Отже, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Позивачем у даній справі, на підтвердження укладення договору позики від 03 квітня 2018 року, подано до суду письмову розписку складену відповідачем про отримання ним від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 28080 гривень.

Між тим, як встановлено в суді, наявна в матеріалах справи розписка суперечить передбаченим Цивільним кодексом України вимогам, а саме, з тексту розписки неможливо однозначно встановити момент передання грошових коштів, тобто дату отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 коштів у розмірі 28080,00 гривень, що є обов`язковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним. Натомість, в судовому засіданні позивач категорично ствердив, що в момент укладення договору позики, 03 квітня 2018 року, ним не передавались ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 28080 гривень.

Разом з цим, з тексту розписки від 03 квітня 2018 року, в якому відсутнє посилання на дату отримання відповідачем грошей та дату їх повернення, та поданих до суду позивачем ОСОБА_1 розрахунків суми боргу за договором позики, неможливо встановити які правовідносини насправді виникли між позивачем та відповідачем.

Таким чином, з наявної в матеріалах справи розписки, неможливо встановити суму, яка була надана ОСОБА_1 в позику ОСОБА_2 , не вказано дату отримання грошових коштів, умови їх отримання та порядок повернення, а також кінцевий термін виконання даного зобов`язання.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що розписка, надана відповідачем позивачу про нібито наявну певну суму боргу в розмірі 28080 гривень не відповідає вимогам чинного законодавства, що пред`являється до договорів позики, а саме: розписка не містить посилання на момент передання грошових коштів, а умови надання та повернення коштів є суперечливими, зокрема, не встановлено суму позики та терміни її повернення, а тому є неналежним доказом на підтвердження укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом у постановах від 12 вересня 2019 року справа №604/1038/16-ц, від 08 липня 2019 року справа №524/4946/16-ц, від 22 серпня 2019 року справа №369/3340/16-ц, від 04 березня 2020 року справа №632/2209/16.

Оскільки, позивачем ОСОБА_1 не було подано до суду жодного доказу на підтвердження укладення між ним та відповідачем саме договору позики, не заявлено вимоги щодо допиту самого відповідача ОСОБА_2 в якості свідка щодо обставин, які встановлювались судом під час розгляду справи. З наявного в матеріалах справи листа т.в.о. начальника Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області, адресованого ОСОБА_1 , вбачається, що під час проведення перевірки ОСОБА_2 не заперечував наявності у нього зобов`язання перед ОСОБА_1 .. Проте позивачем, на підтвердження своїх позовних вимог, не було подано до суду матеріалів даної перевірки та не заявлено вимог щодо їх витребування.

Зважаючи на те, що позивач та допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 категорично ствердили, що 03 квітня 2018 року, в день написання розписки, ОСОБА_2 не отримував від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 28080 гривень, відповідно, суд вважає доводи позивача, щодо поданого ним позову, - сумнівними та такими що суперечать самі собі, є необґрунтованими, тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 на його користь несплаченої суми боргу за договором позики від 03 квітня 2018 року в розмірі 153798 гривень - слід відмовити.

Крім того суд звертає увагу, що відповідно до п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Таким чином подана позивачем, після проведення четвертого судового засідання, заява про зменшення позовних вимог від 08 вересня 2020 року, не може бути задоволена судом, оскільки подана ним поза встановленими Цивільним процесуальним кодексом України строками. Позивач заяву про поновлення пропущених строків до суду не подав.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд залишає всі понесені судові витрати за позивачем.

З врахуванням вказаного вище, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 274, 279 ЦПК України, ст.ст.203, 253, 256, 257, 261, 267, 526, 530, 610-638, 1046-1050 ЦК України, суд,-

ухвалив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Любешівський районний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 09 жовтня 2020 року.

Головуючий: Н.І. Гладіч