Справа № 486/158/19
Провадження № 2/486/10/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року м.Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Далматової Г.А.,

при секретарі Деменко К.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , представник позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Очич Т.М.

ВСТАНОВИВ:

23 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») про захист порушеного права споживача фінансових послуг.

Позовні вимоги мотивує тим, що 11 листопада 2016 року між ним та ПАТ «Кредобанк» був укладений кредитний договір, згідно умов якого банк надав позивачу кредитні кошти в сумі 543638,92 грн. на умовах повернення до 01 листопада 2023 року. Проте кредитний договір містив умови, які є несправедливими, суперечать принципу сумлінності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища позивача. Такими умовами є: п.3.1, що передбачає сплату одноразової комісії за видачу кредиту; п.9.1.3, що передбачає обов`язок позичальника здійснити щорічне страхування транспортного засобу, що є предметом застави, щорічне страхування цивільної відповідальності позичальника та страхування від нещасних випадків на весь період дії договору; п.3.11, що передбачає збільшення маржі у складі процентної ставки на 5% у випадку незастрахування на користь банку в одній із страхових компаній, фінансовий стан яких відповідає вимогам банку та які містяться у офіційному переліку банку; п.3.2 та п.3.3, які передбачають змінювану процентну ставку.

Посилаючись на те, що банком умисно порушені вимоги діючого законодавства, що суттєво порушує баланс договірних відносин, знецінює вартість предмету іпотеки, а також, що позивачу не було надано у письмовому вигляді повної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту і фактично введено його в оману, позивач просив визнати порушеним його право споживача фінансових послуг, визнати недійсним кредитний договір №5067/2016 від 11 листопада 2016 року, застосувати наслідки визнання договору недійсним, а саме визнати недійсними договір застави №1095 від 11 листопада 2016 року та договір поруки від 11 листопада 2016 року, стягнути з позивача на користь банку 181600,33 грн. і таким чином привести сторони у первісний стан.

26 лютого 2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого вказує, що позов не визнає та зазначає, що 11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Кредобанк» був укладений кредитний договір №5067/2016, згідно якого банк надав позивачу кредитні кошти в сумі 543638,92 грн. до 01 листопада 2023 року на здійснення повної часткової оплати за договором купівлі-продажу визначеного в договорі транспортного засобу, сплати страхового відшкодування. Банк свої зобов`язання виконав, позивачем умови договору належно виконувались протягом тривалого часу. Зазначає, що позивач діяв свідомо, вільно, прийняв рішення про вибір банку без тиску та помилки вступив з відповідачем в договірні відносини. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Щодо п. 3.1 кредитного договору, яким визначено сплату комісії за видачу кредиту, вказує, що кредитний договір не передбачає змін в розмірі комісії за управління кредитом протягом дії кредитного договору. Розмір щомісячної комісії погоджено сторонами в момент укладення кредитного договору, сума комісії до сплати визначена в додатку 1 до кредитного договору на весь період дії договору. Стосовно аргументу 2 про пункт 9.1.3 кредитного договору, яким визначено умови страхування, вважає, що даний аргумент не може розцінюватись як порушення прав та інтересів позивача, оскілки банк співпрацює з декількома страховими компаніями, які запропоновано для виконання умов кредитного договору. Щодо аргументу 3 та 4 про п. п. 3.2 та 3.3. про розмір процентної ставки та п. 3.11 кредитного договору, яким визначено зміну відсоткової ставки, у разі невиконання умов страхування, жодним законом не обмежено розмір відсоткової ставки або порядок їх обчислення. Банком дану вимогу дотримано в повному розмірі. Вважає, що позивачем не доведено факт порушення його прав, просить відмовити в задоволенні позову.

12 березня 2019 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому вказує, що згідно умов «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ 3168 від 10 травня 2007 року банки зобов`язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Проте відповідно до пам`ятки клієнту по продуктах авто кредитування станом на 08 листопада 2016 року не передбачено ні сплату позичальником комісії Банку за видачу кредиту одноразово у розмірі 3,99% від суми кредиту, ні відповідальності у випадку незастрахування на користь банка в одній із страхових компаній, фінансовий стан яких відповідає вимогам Банку та перелік яких розміщено на офіційній Інтернет сторінці банку транспортного засобу, який буде переданий у заставу в забезпечення виконання зобов`язань по цьому Договору (п. 6.1) у вигляді збільшення маржі в складі процентної ставки за користування кредитними коштами на 5% вище діючої. Однак оформлення банком інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту під час укладення кредитного договору виконано з недотриманням вищевказаних правил та Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначає, що для банку на першому плані є співпраця з деякими страховими компаніями, а Закон України на вторинному плані. Відповідно до п. 3.2 та 3.3 договору за користування кредитом встановлюється змінювана процентна ставка і на момент укладення договору значення змінюваної процентної ставки на перший період дії ставки встановлюється в розмірі 15,99% річних, а фактично за графіком платежів 16,6 % до 16,8% річних до закінчення строку дії договору. Вказаний договір, на його думку, містить несправедливі умови, що дає підстави для визнання його недійсним.

27 липня 2020 року на адресу суду від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких зазначає, що п. 3.1 кредитного договору є незаконним, оскільки банк не має право встановлювати платежі, які споживач має платити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь. Пункти 3.3 та 3.4 цілком протирічать законодавству, оскільки кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Застосування двох різних ставок є грубим обманом клієнта. Пункт 3.11 теж є недійсним, оскільки банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку, як обов`язкову умову надання банківських послуг та за ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою умовою при реалізації інших правовідносин. Пункт 5.1 договору визначено пеню за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, тобто 11670% річних, що є несправедливим. В оспорюваному кредитному договорі не зазначена сукупна вартість зазначеного кредиту. Також розмір шрифту тексту договору не відповідає ДСТУ. Просить позов задовольнити. Визнати порушеним право ОСОБА_1 споживача фінансових послуг банку; визнати недійсним кредитний договір №5067/2016 від 11 листопада 2016 року, застосувати наслідки визнання договору недійсним, а саме визнати недійсними договір застави №1095 від 11 листопада 2016 року та договір поруки від 11 листопада 2016 року, стягнути з позивача на користь банку 70639 грн.

В судове засідання позивач та його представник не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Представник позивача направила до суду заяву, в якій просить проводити судуве засідання без неї та участі позивача, позов підтримують.

Представник відповідача неодноразово не з`являвся до приміщення Шевченківського районного суду м. Львова для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції, не ставив питання щодо проведення судового засідання в режимі відеоконференції не з Шевченківським районним судом м. Львова або поза межами суд приміщення суду, про що йому додатково роз`яснювалось.

Дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог та заперечень, а також письмові заяви представників сторін, суд дійшов наступних висновків.

Встановлено, що 11 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Кредобанк» був укладений кредитний договір №5067/2016. Згідно умов договору банк надав позичальнику кредит в сумі 543638,92 грн (п.1.1 договору) на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання кредитних коштів на строк до 11 листопада 2023 року. Цільовим призначенням кредиту є оплата за договором купівлі-продажу транспортного засобу Skoda Оktavia A7. Позичальник згідно п. 4.1 договору зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в порядку і у терміни, встановлені п.2.1, п.4.10 та додатками до кредитного договору. Повернення суми кредиту здійснюється щомісячно разом із нарахованими процентами рівними сумами (ануітетний платіж) протягом усього строку кредитування (п.4.1.1 договору). Відсотки за користування кредитом нараховуються у вигляді змінюваної процентної ставки в розмірі 15,99 відсотків річних на перший період дії ставки (п.3.2-3.3 договору), починаючи з другого на всі наступні періоди дії ставки проценти сплачуються згідно встановленого для цих періодів значення (п.3.4 договору). Період дорівнює календарному місяцю, змінювана процентна ставка, починаючи з другого періоду (місяця), а саме з 01 грудня 2016 року, визначена як базова ставка 15,99% плюс маржа 3,9% (п.3.5 договору). Розділом 6 договору передбачені умови забезпечення виконання зобов`язань за даним договором, до яких відноситься укладення договору застави транспортного засобу та договір поруки.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позивач посилається на те, що у момент укладення кредитного договору він не мав об`єктивно необхідних знань, необхідних для оцінки умов договору, також посилається на те, що у зв`язку із поганим зором та дрібним шрифтом у договорі довірився працівникам банку та не перевірив належним чином умови запропонованого йому договору.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні ризики тощо, які передують укладенню договору.

Суд на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що спірний договір були підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цих договорів. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо умов договорів та в подальшому виконував їх умови, що також не заперечується сторонами. Тому суд дійшов висновку про відсутність порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні ризики тощо, які передували укладенню договорів.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладання спірного договору) споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Детальний розрахунок сукупної вартості кредиту не обов`язково повинен бути викладений лише як окремий документ, а усі умови кредитування були викладені у самому договорі, з якими позичальник погодився, підписавши кредитний договір. Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №404/8212/14-ц (провадження №61-31939св18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6- 2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону).

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину (постанова Верховного Суду №617/1552/15-ц від 16 вересня 2020 року).

У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3- 11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю».

Посилання позивача на висновок судово-економічної експертизи як доказ порушення з боку банку суд відхиляє з огляду на постанову Верховного Суду №208/6368/15-ц від 11 вересня 2020 року, де викладено наступне.

Той факт, що згідно з висновком судово-економічної експертизи реальна процентна ставка є вищою за передбачену умовами кредитного договору базову процентну ставку жодним чином не свідчить про недійсність оспорюваного правочину в цілому чи про введення позивача в оману банком.

Витрати на кредит складаються зі всіх платежів, які позичальник сплачує у процесі отримання, використання та виплати кредитних коштів. Вартість кредиту складається з прямих і непрямих витрат.

Так, до прямих витрат відносяться всі платежі, які отримує кредитор (базова процентна ставка, комісія за оформлення кредиту та щомісячна комісія, якщо вони передбачені умовами договору), а до непрямих - платежі на користь третіх осіб, які надають додаткові послуги (нотаріальні, страхові та інші послуги).

Процентна ставка за кредитом - це головна складова витрат на запозичення коштів. Вона розраховується у процентному відношенні до суми кредиту за певний період (рік, місяць або день) і є основною винагородою, яку отримує фінансова установа за надання коштів у позику.

Базова процентна ставка - це основна плата за кредит, що визначає платежі у процентах від позиченої суми, які позичальник зобов`язаний сплачувати. Така ставка вказується у кредитній угоді.

При обчисленні ж реальної процентної ставки враховуються всі витрати на кредит - прямі, на користь кредитора, та непрямі, на користь третіх.

Таким чином, реальна процентна ставка залежить від умов кредитного договору та може не збігатися з базовою ставкою.

Отже, вказаний висновок не свідчить про те, що в момент підписання оспорюваного договору позивач був введений в оману банком щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки, загальної сукупності вартості та абсолютного значення здороження кредиту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 686/1296/17 (провадження № 61- 4395св19).

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача щодо визнання договору в цілому недійсним та повернення сторін у попередній стан. Разом з тим, дослідивши надані докази, суд встановив наступне.

Верховний суд у постанові №905/1926/16 від 11 вересня 2018 року зазначив, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження №61-8862сво18) зробив висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Положення спірного кредитного договору у п.3.1. щодо сплати комісії за видачу кредиту є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», норма якої діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Разом з тим суд вважає посилання позивача на невідповідність законодавству вимог щодо страхування необґрунтованим, оскільки з тексту договору вбачається надана позивачу можливість обрати прийнятніші для себе умови (п.3.11, 9.1.3 договору): укладення договору страхування предмету застави із контрагентом із наданого переліку або визначена сума процентної ставки за користування кредитом. Суд наголошує, що сторони були ознайомлені із усіма умовами договору, що підтверджується особистим підписом позивача та представника банку, позивач не звертався до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз`яснення певних положень договору, не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», отримав кредит та протягом тривалого часу вносив кошти на погашення кредитного зобов`язання відповідно до умов укладеного кредитного договору, що підтверджується копіями квитанцій.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої). Кожна сторона, відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, при цьому обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов (постанова Верховного Суду №752/2345/16-ц від 20 березня 2019 року). В судовому засіданні не знайшли підтвердження посилання відповідача щодо умисного введення його в оману при укладенні кредитного договору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 11, 12, 13, 76, 77, 78, 81, 89, 223, 259, 264, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг задовольнити частково.

Вважати пункт 3.1. кредитного договору №5067/2016 від 11 листопада 2016 року укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» нікчемним.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г.А Далматова