Постанова

Іменем України

30 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 757/46665/16-ц

провадження № 61-2868св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року в складі колегії суддів: Вербової І. М., Саліхова В. В., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/08-112/75236, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит у сумі 2 346 000,00 дол. США на строк 120 місяців зі сплатою 12 % річних. Кредитні кошти були надані на споживчі цілі для придбання житлового будинку, загальною площею 600,2 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання зобов`язання за вищевказаним кредитним договором 15 лютого 2008 року між банком та позичальником укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотека забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з умов кредитного договору, а також усіх додаткових умов до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору.

Позичальник припинила виконання зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим банк звернувся з позовом до суду.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/08-112/75236 від 06 лютого 2008 року в розмірі 33 929 381,71 грн. На виконання даного рішення було видано виконавчі листи, на підставі яких 02 вересня 2014 року відкрито виконавче провадження № 44553806. Разом з тим, судове рішення не виконується, а заборгованість за кредитним договором не погашається.

Крім того, предмет договору іпотеки був відчужений на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17 червня 2011 року, що призвело до позбавлення позивача права на задоволення своїх вимог за кредитним договором, оскільки право власності на нерухоме майно перейшло до особи, яка не є стороною кредитного договору.

Право власності за ОСОБА_1 зареєстровано у зв`язку з введенням Державної реєстраційної служби в оману шляхом надання сфальсифікованих документів, що підтверджується висновком Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області від 17 квітня 2012 року № 518, яким встановлено, що підпис в листі на ім`я ОСОБА_4 від 15 червня 2009 року за вихідним № 01-02/16-28513 в графі «Заступник директора з питань корпоративного бізнесу МОД ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» І. І. Сокаль» виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою; підпис в заяві про вилучення обтяження об`єкта нерухомого майна від 15 червня 2009 року за вихідним № 01-02/16-28976 з реєстраційними номерами запису в реєстрі заборон № 6601925та 6601669 в графі «Підпис заявника» виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою. Таким чином, уповноважені особи банку не звертались до приватного нотаріуса із відповідною заявою для вилучення запису із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Позивач просив суд, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 014/08-112/75236 від 06 лютого 2008 року, що станом на 19 вересня 2016 рік складає 23 689 323,30 дол. США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) станом на дату розрахунку еквівалентно 613 579 081,63 грн. звернути стягнення на предмети іпотеки, що належать ОСОБА_1 , а саме:

житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 180,60 кв. м, нежитловою площею 419,60 кв. м, загальною площею 600,2 кв. м, складається з житлового будинку під літерою А та споруджень № 1, 2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 15 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О. І. за реєстром № 618;

земельну ділянку загальною площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, кадастровий номер - 82136047, на підставі договору купівлі-продажу від 15 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О. І. за реєстром № 619 шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та надання права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на продаж будь-якій особі (покупцеві) за ціною встановленою на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна та надання права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на проведення усіх дій пов`язаних із реалізацією предмета іпотеки, у тому числі на виготовлення оригіналів, дублікатів, копій правовстановлюючих документів та технічної документації.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що на час укладення ОСОБА_1 17 червня 2011 року договору купівлі-продажу нерухомого майна відомості про наявність іпотеки були відсутні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Такі відомості стали відомі лише після проведення у 2012 році експертизи, а тому ОСОБА_1 не могла знати про наявність іпотеки на житловий будинок та земельну ділянку та добросовісно користувалась вказаним нерухомим майном, передавши його 19 лютого 2015 року в іпотеку ОСОБА_6 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року скасовано, позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 014/08-112/75236 від 06 лютого 2008 року, що станом на 19 вересня 2016 року складає 23 689 323,30 дол. США, що за курсом НБУ станом на дату розрахунку еквівалентно 613 579 081,63 грн, і складається з заборгованості за кредитом у розмірі 2 113 889,54 дол. США, що за курсом НБУ станом на дату розрахунку еквівалентно 54 752 024,20 грн, заборгованості за відсотками - 1 912 195,45 дол. США, що за курсом НБУ станом на дату розрахунку еквівалентно 49 527 929,24 грн та пені - 19 663 238,31 дол. США, що за курсом НБУ станом на дату розрахунку еквівалентно 509 299 128,19 грн, звернути стягнення на предмети іпотеки, що належать ОСОБА_1 , а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 180,60 кв. м, нежитловою площею 419,60 кв. м, загальною площею 600,2 кв. м, рік побудови - 1997 та земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, кадастровий номер - 82136047, шляхом надання АТ «Райффайзен Банк Аваль» права на продаж будь-якій особі (покупцеві) за ціною встановленою на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна та надання АТ «Райффайзен Банк Аваль» права на проведення усіх дій пов`язаних із реалізацією предмета іпотеки, у тому числі на виготовлення оригіналів, дублікатів, копій правовстановлюючих документів та технічної документації.

Вирішено питання судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що договори купівлі-продажу від 17 червня 2011 року щодо спірних будинку та земельної ділянки були укладені без відома іпотекодержателя та поза його волею. Відсутність запису в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна не є підставою для відмови у зверненні стягнення на нерухоме майно.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені доводи

У лютому 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції й залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке було помилково скасовано.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом застосовано норми права (стаття 575 ЦК України, статті 1, 3, 9, 12, 23, 33 Закону України «Про іпотеку») без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 357/9126/17-ц та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12.

Відповідно до висновків, викладених в постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 357/9126/17-ц позовна давність за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки розпочинається із дати невиконання боржником вимоги про дострокове повернення кредиту. Оскільки у серпні 2009 року банк змінив строк виконання боргових зобов`язань ОСОБА_2 і направив їй вимогу про дострокове виконання нею грошових зобов`язань строком до 08 вересня 2009 року, а тому позовна давність за вимогами банку про звернення стягнення на предмет іпотеки сплила через три роки - 08 вересня 2012 року, з позовом банк звернувся у березні 2016 року.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 444/9519/12 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Проте, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_1 банк без жодних обґрунтувань нараховує заборгованість станом на вересень 2016 року у сумі 23 698 323,30 дол. США.

Зміст відзиву на касаційну скаргу

У березні 2020 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Свою позицію АТ «Райффайзен Банк Аваль» мотивує тим, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки у порушення умов іпотечного договору, за відсутності письмової згоди іпотекодержателя, предмет іпотеки був відчужений, змінився власник іпотечного майна, відповідно до норм чинного законодавства, відчуження заставного майна за відсутності письмової згоди заставодержателя, є нікчемним правочином та не потребує визнанню у судовому порядку його недійсним.

Крім того, починаючи із 2014 року (винесення Печерським районним судом міста Києва рішення від 02 січня 2014 року) по 02 січня 2017 року банк у судовому порядку мав право звернутись до ОСОБА_1 з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, звернувшись 07 жовтня 2016 року до суду в межах строків позовної давності.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано цивільну справу № 757/46665/16-ц із Печерського районного суду міста Києва та зупинено дію постанови Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до закінчення її перегляду в касаційному порядку.

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що 06 лютого 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (змінено на ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 014/08-112/75236, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кредит у сумі 2 346 000,00 дол. США на строк 120 місяців зі сплатою 12 % річних. Кредитні кошти були призначені для використання на споживчі цілі за програмою кредитування «Житло в кредит на вторинному ринку» для купівлі житлового будинку загальною площею 600,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 15 лютого 2008 року між банком (іпотекодержатель) та позичальником (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення своїх вимог за рахунок майна. Предметом іпотеки виступає нерухоме майно, а саме:

житловий будинок під АДРЕСА_1 , житловою площею 180,60 кв. м, нежитловою площею 419,60 кв. м, загальною площею 600,2 кв. м, 1997 року побудови, складається з житлового будинку під літерою А та споруджень № 1, 2.

земельна ділянка загальною площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, кадастровий номер - 82136047. Заставна вартість предмета іпотеки визначена сторонами у сумі 14 811 251,05 грн.

У зв`язку з тим, що позичальник у 2009 році припинила виконувати зобов`язання за кредитним договором банк звернувся з позовом до суду з вимогою про солідарне стягнення заборгованості з позичальника і поручителя.

Банк направив ОСОБА_2 вимогу про дострокове виконання нею грошових зобов`язань від 31 серпня 2009 року № 328 строком до 08 вересня 2009 року.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/08-112/75236 від 06 лютого 2008 року в розмірі 33 929 381,71 грн, на виконання даного рішення суду видано виконавчі листи.

02 вересня 2014 року відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного рішення суду.

Однак судове рішення не виконується, заборгованість за кредитом не сплачується.

Станом на 19 вересня 2016 року прострочена заборгованість складає 23 689 323,30 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ станом на дату розрахунку 613 579 081,63 грн.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на предмет іпотеки - житловий будинок та земельну ділянку було відчужено на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17 червня 2011 року.

19 лютого 2015 року, спірне нерухоме майно передано в іпотеку ОСОБА_6 .

Дані щодо заборони відчуження та те, що банк є іпотекодержателем вказаного майна внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 05 листопада 2015 року на підставі рішення суду від 14 березня 2015 року, яке було скасовано рішенням Апеляційного суду міста Києва від 31 березня 2016 року, та заяви представника банку.

Відчуження предмету іпотеки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стало можливим за умови звернення заступника директора з питань корпоративного бізнесу МОД ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» Скаля І. І. з листом на ім`я приватного нотаріуса Марченко О. І. від 15 червня 2009 року № 01-02/16-28513 про погашення останньою кредитною заборгованості, внаслідок чого були вилучені записи про іпотеку з Державного реєстру нерухомого майна.

Висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області від 17 квітня 2012 року № 518 встановлено, що підпис в листі на ім`я ОСОБА_4 № 01-02/16-28513 від 15 червня 2009 року в графі «Заступник директора з питань корпоративного бізнесу МОД ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» І. І. Скаль» виконаний не ОСОБА_7 , а іншою особою; підпис в заяві про вилучення обтяження об`єкта нерухомого майна за вихідним № 01-02/16-28976 з реєстраційними номерами запису в Єдиному реєстрі заборон 6601925 та 6601669 в графі «Підпис заявника» виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою.

Вказаний висновок експертизи свідчить, що уповноважені представники банку не звертались до приватного нотаріуса із відповідною заявою про виключення запису із вказаного реєстру, тобто заборону про відчуження нерухомого майна із Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна знято необґрунтовано.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статі 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 2, частини першої статті 13, частини другої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 509, частини першої статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У справі, що переглядається, з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 15 лютого 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (іпотекодержатель) та ОСОБА_2 як позичальником (іпотекодавець) укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодержатель має право у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення своїх вимог за рахунок майна. Предметом іпотеки виступає нерухоме майно, а саме: 1) житловий будинок під АДРЕСА_1 , житловою площею 180,60 кв. м, нежитловою площею 419,60 кв. м, загальною площею 600,2 кв. м, 1997 року побудови, складається з житлового будинку під літерою А та споруджень № 1, 2; 2) земельна ділянка загальною площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, кадастровий номер - 82136047.

З метою захисту своїх порушених прав позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 014/08-112/75236 від 06 лютого 2008 року, звернути стягнення на предмети іпотеки, що належать ОСОБА_1 , а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та надання права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на продаж будь-якій особі (покупцеві) за ціною встановленою на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна та надання права ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на проведення усіх дій пов`язаних із реалізацією предмета іпотеки, у тому числі на виготовлення оригіналів, дублікатів, копій правовстановлюючих документів та технічної документації.

Відповідно до пункту 5.4 договору іпотеки від 15 лютого 2008 року, сторони досягли домовленості про те, що «Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя».

Відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог (частина друга статті 38 Закону України «Про іпотеку»).

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається (частина п`ята статті 38 Закону України «Про іпотеку»). Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки (частина десята статті 38 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, сторони погодили, що продаж предмета іпотеки від імені банку будь-якій особі шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є позасудовим порядком врегулювання спору.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19), Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки можливе лише за умови, що сторони не передбачили цей спосіб у договорі.

Велика Палата Верховного Суду визначила, що процедура продажу предмета іпотеки, передбачена статтею 38 Закону України «Про іпотеку», може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацем 5 частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статті 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту.

У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначено, що закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Схожий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19), у якій зазначено, що продаж іпотекодержателем предмета іпотеки третій особі відповідно до статей 36, 38 цього Закону та згідно з умовами іпотечного застереження, визначеного у договорі іпотеки, є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Враховуючи викладене, позовні вимоги АТ «Райффайзен Банк Аваль», до якого перейшло право вимоги за іпотечним договором, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання йому права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки є неналежним способом захисту, оскільки сторони передбачали цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя як спосіб позасудового врегулювання.

Вирішуючи спір суд апеляційної інстанції не врахував умови укладеного сторонами іпотечного договору та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову і звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, обраний позивачем.

З мотивів викладених вище, Верховний Суд також не погоджується з підставами задоволення позову і судом першої інстанції, який обґрунтував прийняте рішення тим, що на час набуття права власності на спірне майно ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 17 червня 2011 року відомостей про іпотеку не було у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Такі відомості стали відомі лише після проведення у 2012 році експертизи, а тому ОСОБА_1 не могла знати про наявність іпотеки на житловий будинок та земельну ділянку та добросовісно користувалась вказаним нерухомим майном, передавши його 19 лютого 2015 року в іпотеку ОСОБА_6 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду апеляційної інстанцій підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний іпотекодержателем спосіб та, відповідно, передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателю з наведених вище підстав.

На підставі статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача необхідно стягнути 2756 грн судового збору за подання касаційної скарг.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмети іпотеки, що належать ОСОБА_1 , а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 , житловою площею 180,60 кв. м, нежитловою площею 419,60 кв. м, загальною площею 600,2 кв. м, рік побудови - 1997 та земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для обслуговування жилого будинку та господарських споруд, кадастровий номер - 82136047, шляхом надання АТ «Райффайзен Банк Аваль» права на продаж будь-якій особі (покупцеві) за ціною встановленою на підставі оцінки суб`єктом оціночної діяльності на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна та надання АТ «Райффайзен Банк Аваль» права на проведення усіх дій пов`язаних із реалізацією предмета іпотеки, у тому числі на виготовлення оригіналів, дублікатів, копій правовстановлюючих документів та технічної документації у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 014/08-112/75236 від 06 лютого

2008 року, що станом на 19 вересня 2016 року складає 23 689 323,30 дол. США, що за курсом НБУ станом на дату розрахунку еквівалентно 613 579 081,63 грн, і складається з заборгованості за кредитом у розмірі 2 113 889,54 дол. США, що за курсом НБУ станом на дату розрахунку еквівалентно 54 752 024,20 грн, заборгованості за відсотками - 1 912 195,45 дол. США, що за курсом НБУ станом на дату розрахунку еквівалентно 49 527 929,24 грн та пені - 19 663 238,31 дол. США, що за курсом НБУ станом на дату розрахунку еквівалентно 509 299 128,19 грн,

Стягнути з акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 2 756,00 судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту

її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:М. Є. Червинська С. Ю. Бурлаков А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун