Постанова

Іменем України

25 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 442/7094/15-ц

провадження № 61-17625св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,

Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка звернулася з апеляційною скаргою - Обслуговуючий кооператив «Індустріальний»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Шеремети Н. О., Цяцяка Р. П.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання прав власності за набувальною давністю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 серпня 1999 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір оренди нежитлового приміщення, яке знаходиться на АДРЕСА_1 загальною площею 92,6 кв. м (п. 1.1. договору) строком на 1 рік (п. 6.1. договору). Сторонами до вказаного договору від 11 серпня 1999 року підписано акт приймання-передачі в оренду вказаного нежитлового приміщення.

Після укладення даного правочину, позивачкористується зазначеним нерухомим майном по сьогоднішній день. Фактичне користування нежитловим приміщенням нею здійснюється вже більше 15 років. Вона добросовісно та безперервно володіє івідкрито користується зазначеним нерухомим майном, зробила ремонт у приміщенні, провела водопостачання до нього, доглядає та утримує його в належному стані. Згідно технічного паспорта на нежитлове приміщення під літ. А-2 на АДРЕСА_1 , виготовленого Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації станом на 02 вересня 2015 рокута Експлікації внутрішніх площ до плану будівель (форма 6) літ. А-2 на АДРЕСА_1 , приміщення складається з цокольного поверху площею 41,3 кв. м, першого поверху площею 39,2 кв. м та другого поверху площею 12,1 кв.м. Загальна площа приміщення складає 92,6 кв. м.

Вважає, що вона правомірно набула у користування на підставі договору оренди обумовлене майно та з 1999 року відкрито, безперервно і добросовісно користується ним, що дає їй підстави для визнання за нею права власності на це майно за набувальною давністю.

Таким чином, просила визнати за нею право власності на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 92,6 кв. м за набувальною давністю.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 листопада 2015 року позов задоволено; визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 загальною площею 92,6 кв. м.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач правомірно набула у користування на підставі договору оренди обумовлене майно та з 1999 року відкрито, безперервно і добросовісно користується спірним нежитловим приміщенням, підтримує його у належному стані, вкладає власні кошти в ремонт приміщення, оплату комунальних послуг тощо. Крім того, відповідач визнає позов в повному обсязі, а тому позов слід задовольнити та визнати право власності на майно за позивачем.

Постановою Львівського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу «Індустріальний» задоволено; рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном, а наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Крім того, матеріали справи не містять доказів належності відповідачу спірного майна на праві власності, тому ОСОБА_2 не може бути відповідачем у справі.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2019 року до Верховного Суду ОСОБА_1 посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні позову про визнання права власності, оскільки у матеріалах справи відсутні докази про те, що спірне майно знаходиться на території кооперативу. Також зазначає, що договір оренди землі, на підставі якого позивач користувалася приміщенням закінчився, і після його закінчення позивач відкрито користувалася майном понад 10 років та вкладала кошти у його ремонт.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, 11 серпня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди нежитлового приміщення, що знаходиться на АДРЕСА_1 загальною площею 92,6 кв. м (п.1.1. договору) строком на 1 рік (п. 6.1. договору). Сторонами до вказаного договору підписано акт приймання-передачі в оренду нежитлового приміщення від 11 серпня 1999 року.

Згідно Технічного паспорту на нежитлове приміщення літ. А-2 на АДРЕСА_1 , виготовленого Дрогобицьким міжміським бюро технічної інвентаризації станом на 02 вересня 2015 року та Експлікації внутрішніх площ до плану будівель (форма 6) літ. А-2 на АДРЕСА_1 , вказане приміщення складається з цокольного поверху площею 41,3 кв.м, першого поверху площею 39,2 кв.м та другого поверху площею 12,1 кв. м. Загальна площа приміщення складає 92,6 кв. м.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX«Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних у частині першій статті 344 ЦК України умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

З матеріалів справи убачається, що позивач користувалася спірним приміщенням на підставі договору оренди від 11 серпня 1999 року. Однак, у касаційній скарзі позивач вказує на те, що договір оренди закінчився а отже після його закінчення позивач відкрито користувалася майном понад 10 років.

Суд касаційної інстанції зазначає, що володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Отже, після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. До цього висновку дійшов Верховний Суд України в Постанові від 27 вересня 2018 року, у справі № 571/1099/16-ц.

Касаційна скарга також мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні позову про визнання права власності, оскільки у матеріалах справи відсутні докази про те, що спірне майно знаходиться на території кооперативу.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає зі статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Як убачається з матеріалів справи, зокрема, договору оренди від 11 серпня 1999 року, орендодавець ОСОБА_2 як власник приміщення (про що зазначено в п. 1.2 договору), передав його в оренду позивачу. Однак матеріали справи не містять доказів належності відповідачу спірного майна на праві власності.

В свою чергу Обслуговуючий кооператив «Індустріальний» (далі - ОК «Індустріальний») надав наступні документи: копію Державного акта на право постійного користування землею; схему-план розташування будівель і споруд на вказаній земельній ділянці; копію договору про постачання електричної енергії; довідку ПАТ «Львівобленерго» від 26 липня 2019 року № 208-0857, згідно якої прилад обліку електроенергії ОК «Індустріальний» знаходиться в адміністративному приміщенні ОК «Індустріальний», в цокольному поверсі приміщення розміщена електрощитова для живлення та освітлення гаражів.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 19 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов