Справа № 567/1398/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2020 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Назарук В.А.

при секретарі - Власюк І.В.

з участю

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання таким, що втратив право на користування житловим приміщенням

встановив:

в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 звернулась ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову вказує, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2010 належить будинововолодіння, що розташоване в АДРЕСА_1 .

Зазначає, що у зазначеному житловому будинку, в 2014 році був зареєстрований її колишній зять, який проживав певний час за зазначеною адресою.

Вказує, що відповідач виїхав з будинку та не проживає в ньому більше півтора роки, вивіз всі свої речі, однак не знявся з реєстрації. Він фактично не проживає у вказаному будинку по теперішній час і не бере участі в утриманні будинку та оплаті витрат за житлово-комунальні послуги. Його теперішнє місце перебування та проживання їй не відоме. Всі особисті речі та майно відповідача за даною адресою відсутні.

Вказує, що відповідач членом її сім"ї не являється, не веде з нею спільне господарство, вони не пов`язані спільним побутом, тому вона вважає, що підстав для продовження терміну зберігання за ним права користування житловим будинком, передбачених ст.71 ЖК України, немає.

Зазначає, що нарахування плати за комунальні послуги здійснюється з врахуванням особи відповідача, який залишається зареєстрованим за даною адресою, чим позбавляє її прав на отримання соціальних пільг від держави, таким чином обмежує у здійсненні її прав щодо володіння та розпоряджання на власний розсуд своїм майном.

Посилаючись на те, що відповідач не проживає у належному їй будинку, а факт його реєстрації створює їй перешкоди в користуванні своїм майном, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Ухвалою Острозького районного суду від 11.12.2019 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, відповідачу було встановлено строк протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження для подачі відзиву на позовну заяву.

Відповідач правом подати відзив на позовну заяву не скористався.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не подав.

Суд, розглянувши справу відповідно до ст.274-279 ЦПК України за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, заслухавши пояснення учасників, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

В судовому засіданні позивач позов підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Пояснила, що на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2010 позивачу належить будинковолодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1 .

Вказує, що у даному будинку за її згодою, в 2014 році був зареєстрований також відповідач ОСОБА_2 , який на той час був чоловіком її доньки. Зазначила, що в подальшому шлюб між її донькою та відповідачем було розірвано та в березні 2018 року відповідач, забравши свої речі, виїхав з належного їй будинку. Вказує, що перешкод в користуванні будинком вона відповідачу не чинила.

Договір найму житла між позивачем та відповідачем не укладався.

Вказує, що реєстрація відповідача створює їй значні незручності, як власнику житла, оскільки наявність його реєстрації фактично унеможливлює отримання нею соціальних пільг та належне розпорядження своєю власністю.

Зазначила, що відповідач не проживає у даному будинку з 2018 року та не користується ним, не бере участі у витратах на його утримання. Вказуючи на те, що відповідач протягом тривалого часу не проживає в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин, а факт реєстрації місця проживання відповідача у належному їй житловому приміщенні створює для неї, як власника, незручності, просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням та стягнути з відповідача витрати на сплату судового збору.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству з позивачем, і зокрема її двір знаходиться навпроти будинку позивача. Їй відомо, що в належному позивачу будинку був зареєстрований та деякий час проживав колишній зять позивачки ОСОБА_2 , який був одружений з донькою позивача ОСОБА_4 . Також зазначила, що відповідач не проживає у належному позивачу житлі більше півтора року. Фактів, які б вказували б на те, що позивачем чинились перешкоди відповідачу в користуванні будинком, їй не відомі.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству з позивачем. Вказала, що в будинку, який належить ОСОБА_1 , також деякий час проживав її колишній зять ОСОБА_2 . Зазначила, що близько півтора роки тому відповідач залишив місце проживання та з того часу його місцезнаходження їм невідоме. Протягом цього часу вона жодного разу відповідача в с.Хорів Острозького району не бачила.

Суд, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного висновку.

З досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено наступні обставини.

Згідно договорів купівлі продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 27.10.2010, купівлі-продажу земельної ділянки від 27.10.2010, Витягу про державну реєстрацію прав, Витягів з державного реєстру правочинів встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб від 24.09.2019 вбачається, що у вказаному будинку, окрім власника, також зареєстровані: ОСОБА_6 чоловік, ОСОБА_7 син, ОСОБА_4 дочка, ОСОБА_8 внук, ОСОБА_9 дочка, ОСОБА_10 внучка, ОСОБА_11 співмешканець дочки, ОСОБА_2 колишній зять (зареєстрований але не проживає).

Згідно актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №497 від 08.04.2019 та №789 від 03.07.2019 вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 , однак за даною адресою не проживає.

Крім того, факт реєстрації відповідача у належному позивачу житлі підтверджується довідкою Хорівської сільської ради Острозького району Рівненської області від 29.11.2019 року.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що відповідач є зареєстрованим в будинку АДРЕСА_1 , який на праві власності належить позивачу.

Також судом встановлено, що між позивачем, яка є власником майна, і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Хорівської сільської ради Рівненської області не реєструвався.

Відповідач не проживає у даному будинку більше одного року та на даний час не є членом сім`ї позивача.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Так, судом встановлено, що домоволодіння що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у власності ОСОБА_1

За згодою позивача, в 2014 році, в даному домоволодінні було зареєстровано місце проживання чоловіка дочки позивача та, відповідно, зятя позивача - ОСОБА_2

В зв"язку з припиненням шлюбних стосунків з ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 з березня 2018 року, тобто більше року часу, в будинковолодінні, що належить ОСОБА_1 , не проживає без поважних причин.

У відповідності до ст.156 ЖК УРСР, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Факт не проживання ОСОБА_2 більше року в будинковолодінні, що належить позивачу, підтверджується наявними в справі доказами та показами свідків.

Доказів поважності причин не проживання в даному будинковолодінні протягом тривалого часу відповідачем не надано.

З врахуванням викладеного, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 , як колишній член сім`ї позивача, не проживає у житловому будинку без поважних причин понад один рік, внаслідок чого втратив право користування цим житлом.

Доказів, які б підтверджували наявність правовідносин між відповідачем та позивачем, як власником житла на даний час, відповідачем суду не надано.

У відповідності до ч.2 ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник, згідно зі ст.391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає в належному позивачу будинку більше одного року, договору на користування житлом з власником будинку не укладав, підстав для продовження терміну зберігання за відповідачем права користування спірним житловим приміщенням не встановлено.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд враховує, що право позивача, як власника спірного житла, є абсолютним і полягає у здійсненні права беззаперечного користування і розпорядження своїм майном, а відтак її право підлягає захисту, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком АДРЕСА_1 .

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Одночасно, суд вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в цілому відновить порушене право позивача.

За правилами ст.141 ЦПК України витрати позивача на сплату судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі ст.ст. 383, 391 ЦК України, керуючись ст. 10, 12, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив :

позов задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні житлом, визнавши ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням житловим будинком АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 768 грн. 40 коп. витрат на сплату судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 06.02.2020.

Суддя Острозького районного судуНазарук В.А.