ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/688/20 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Бершадська Г. В., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Костів Х.Ю.

представника позивачки ОСОБА_1

- Молень Р.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/10426/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 грудня 2019 року, ухваленого суддею Братасюк В.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю ,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , треті особи Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, ОСОБА_4 про надання дозволу на зняття з реєстрації малолітнього сина ОСОБА_5 без згоди батька, та надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини за адресою АДРЕСА_1 без згоди батька ОСОБА_3 .

В обґрунтування вимог посилається на те, що у неї з відповідачем від шлюбу є спільна дитина, син ОСОБА_5 , 2009 р.н. Після розірвання шлюбу син проживає з нею та зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 . ЇЇ мати викупила в ТОВ Тернопільбуд кімнату АДРЕСА_1 , і вона з дитиною фактично проживає за тією ж адресою, однак уже в кімнаті з конкретно визначеним номером НОМЕР_1. Оскільки на перереєстрацію місця проживання дитини необхідна згода батька дитини, з яким у неї напружені стосунки, просить задовольнити позов.

В судовому засіданні 27.11.2019 року, представник позивачки подав заяву про зміну предмета позову і остаточно просить суд захистити цивільне право у спосіб визначення місця проживання дитини, ОСОБА_5 , з позивачкою, за адресою її реєстрації проживання АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 грудня 2019 року позов задоволено. Визначено місце реєстрації дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та закрити провадження у справі, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права. Вказує на те, що позивачка не навела обставин, які б свідчили про порушення відповідачем прав та інтересів позивачки. Крім того даний спір підсудний Козівському районному суду, оскільки він проживає в с.В.Ходачків Козівського району.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Посилається на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку та захистив права та інтереси малолітньої дитини.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Молень Р.Б. апеляційну скаргу заперечив, рішення суду вважає законним і обґрунтованим.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися хоч належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання.

У відповідності до вимог статтей 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Судова колегія, заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає .

Задовільняючи позовні вимоги суд першої інстанції вірно виходив з наявності правових підстав для задоволення вимог.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду цим вимогам відповідає.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 в період з «28» лютого 2009 року по «04» липня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Від шлюбу у сторін народився один син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області по справі № 1915/7266/2012 від «04» липня 2012 року шлюб було розірвано, про що «12» вересня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області зроблено відповідний актовий запис.

З моменту розірвання шлюбу позивачка з малолітнім сином постійно проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідками № 384 та № 385 від 01.04.2019 року видані ДП «Фаворит 2».

У зв`язку з приватизацією, мати позивачки ОСОБА_4 , за договором купівлі продажу від 25.04.2012 року, викупила в ТОВ Тернопільбуд кімнату АДРЕСА_1 , і позивачка з дитиною маючи місце реєстрації проживання з АДРЕСА_1 , фактично проживає за тією ж адресою , однак уже в кімнаті з конкретно визначеним номером НОМЕР_1.

ОСОБА_1 зверталася у відділ реєстрації проживання осіб Тернопільської міської ради щодо зняття з реєстрації та реєстрації свого малолітнього сина за місцем їх фактичного проживання, однак головним спеціалістом Відділу в усній формі було роз`яснено, така реєстрація здійснюється за згодою батька дитини.

З метою досудового врегулювання спору, «09» липня 2018 року позивачка у письмовій формі зверталася до відповідача задля отримання дозволу на зняття з реєстрації та реєстрацію дитини за місцем їхнього проживання, однак відповіді від відповідача не отримала, у зв`язку із чим змушена звернутись до суду за захистом порушеного права у спосіб визначення місця проживання дитини, ОСОБА_5 з позивачкою, за адресою її реєстрації проживання АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода відповідача з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для закриття провадження по справі .

З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу, а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, з мотивів правового захисту прав дитини суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що не має практичної і доступної можливості для сторін вирішити спір у цій справі в інший спосіб, аніж шляхом визначення місця реєстрації проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 .

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги ,що рішення суду є незаконним оскільки в суд звернулась позивачка в інтересах дитини і права відповідача порушено даним рішенням як необгрунтовані.

Згідно ст.242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

В даному випадку задовільняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно до ст.3 Конвенції «Про права дитини» схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою BP України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції «Про права дитини» та, на переконання суду, не можуть тлумачитися звужено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, що є підставою відповідно до ст.375 ЦПК України для відмови у задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення без змін.

З урахуванням того, що ОСОБА_3 згідно п.13 ч.1 ст.5 ЗУ Про судовий збір звільнений від сплати судових витрат, колегія суддів приходить до висновку, що судовий збір за подання апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 грудня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 вересня 2020 року.

Головуючий: Г.М. Шевчук

Судді : Г.В. Бершадська

М.В. Ходоровський