ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1259/20Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Новікова О.М.,
Храпка В.Д., Вініченка Б.Б.,
за участю секретаряЧуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 травня 2020 року (повний текст виготовлено 05 червня 2020 року) у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , яким просив поділити спільне майно подружжя, придбане ними за час перебування у шлюбі, а саме: автомобіль Volkswagen Passat, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 252900 грн. та автомобіль KIA Rio, 2012 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 323150 грн.

Сторони зареєстрували шлюб 30.04.2011, який розірвано на підставі рішення суду від 18.05.2018.

У сторін існує спір щодо поділу майна, набутого у шлюбі.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 просив суд виділити та визнати за ним право власності на автомобіль Volkswagen Passat, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 252900,00 грн.; виділити та визнати право власності за ОСОБА_2 на автомобіль KIA Rio, 2012 р.в., д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 323150,00 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь нього різницю у вартості автомобілів в розмірі 70250,00 грн., а також понесені ним судові витрати.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 26.05.2020 закрито провадження в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення на його користь грошових коштів в розмірі 70250,00 грн.

22.11.2018 ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ двокімнатної квартири в новобудові за адресою: АДРЕСА_1 , придбаної подружжям 25.10.2016 вартістю 678586,00 грн. Зазначала, що протягом 2016-2017 років ними в повній мірі була здійснена виплата вартості квартири на користь ПП «Надія» згідно з графіком платежів, на підтвердження чого надала квитанції з банку. Вказана квартира була відчужена (продана) 22.03.2018 її чоловіком на користь ОСОБА_3 . Однак, через декілька днів, відповідач вигнав її разом з сином з квартири, яку вони орендували, в результаті чого позивачка була вимушена окремо орендувати житло для себе з дитиною, в якому вони й зараз проживають: АДРЕСА_2 . Враховуючи викладене, вважаючи, що їй належить 1/ 2 вартості придбаної та в подальшому відчуженої відповідачем квартири, ОСОБА_2 у зустрічному позові просила суд стягнути з відповідача за зустрічним позовом половину її вартості, яка становить 339293,00 грн.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.11.2018 зустрічний позов прийнято до спільного розгляду в одному провадженні з первісним.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 травня 2020 року первісний позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль Volkswagen Passat, 2009 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2529,00 грн.

Зустрічний позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 339 293,00 грн., а також понесені судові витрати в розмірі 3392,93 грн., а всього 342685, 93 грн.

При цьому, ухвалюючи рішення суд виходив із презумпції спільної власності майна, придбаного подружжям за час шлюбу. Суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надав достатніх доказів на спростування цієї презумпції. Сторони в судовому засіданні фактично дійшли згоди про рівноцінність обох автомобілів, тому суд визнав право власності за ОСОБА_1 на заявлений ним у позові автомобіль. Крім того, суд встановив, що за час шлюбу подружжям виплачувалась вартість квартири на підставі договору від 25.10.2016, укладеного з ПП «Надія», загальною площею 72,19 кв.м. та вартістю 678586,00 грн., яку в подальшому відповідач за зустрічним позовом продав ОСОБА_3 . Відтак, суд визнав цю квартиру спільним сумісним майном, тому дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 половини її вартості в розмірі 339 293,00 грн.

Вважаючи незаконним та необґрунтованим вказане рішення в частині задоволених вимог за зустрічним позовом, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що квартира була придбана у жовтні 2016 року, в той час коли подружжя фактично з травня 2016 року не підтримували шлюбні відносини та не вели спільне господарство. Факт припинення шлюбних відносин з травня 2016 року, на думку апелянта, встановлено рішенням про розірвання шлюбу від 18.05.2018.

Суд не дослідив джерело походження коштів на придбання квартири, не надав всебічної оцінки поданим апелянтом доказам про те, що він ці кошти взяв у позику у ОСОБА_4 23.10.2016. Саме за ці кошти, що були особистою власністю відповідача за зустрічним позовом, здійснено виплату вартості квартири. Доказом отримання ним коштів у позику є рішення про примусове стягнення з нього боргу за договором позики.

Суд не взяв до уваги, що сторони не проживали разом, не вели спільне господарство з травня 2016 року, а також те, що ОСОБА_2 не надала доказів внесення власних коштів в придбання квартири, тому суд дійшов невірного висновку про те, що вказана квартира належала сторонам на праві спільної сумісної власності.

Посилаючись на такі доводи, скаржник просить рішення суду в частині вирішення зустрічного позову скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні зустрічного позову.

При цьому рішення суду щодо первісного позову не оскаржується, тому не переглядається апеляційним судом.

На апеляційну скаргу надійшов відзив від ОСОБА_2 , в якому зазначено, що шлюб вважається припиненим з моменту ухвалення судового рішення про його розірвання. Виходячи з цього, квартира була придбана подружжям за час перебування у шлюбі, тому є спільною сумісною власністю подружжя, що спростовує доводи апеляційної скарги. Щодо тверджень апелянта про те, що квартира придбана за рахунок позичених відповідачем коштів, що є його особистою приватною власністю, то позивачка за зустрічним позовом зазначає, що вона згоду на укладення такої позики не надавала. Рішенням про стягнення з нього боргу не встановлено мету, з якою такі кошти брались в позику. Відповідач не підтвердив, що позика взята для оплати пайового внеску саме за цю квартиру.

Посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, позивачка за зустрічним позовом просить скаргу залишити без задоволення, а рішення в частині, якій оскаржує апелянт, просить залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Предметом апеляційного перегляду є рішення суду в частині вирішення вимог зустрічного позову про стягнення із відповідача половини коштів, виручених ним під час продажу квартири, придбаної в період шлюбу.

Так, з матеріалів справи вбачається, що з 30.04.2011 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.05.2018 розірвано (т. 1 а.с. 4-7).

25 жовтня 2016 року між ПП «Надія» (організація) та ОСОБА_1 (пайовик) укладено договір №147-110/16 про пайову участь в будівництві будинку за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору Організація зобов`язалась виконати будівельно-монтажні роботи та після закінчення будівництва і здачі будівлі в експлуатацію передати у власність пайовику об`єкт паювання. Пайовик зобов`язався прийняти його у власність та здійснювати внесення долі (паю) згідно з умовами договору. Строк закінчення будівництва - 01.09.2017. Предмет договору - квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 28-29, 52-53).

Додатковою угодою №2 від 22.03.2018 до договору №147-110/16 від 26.10.2016 ОСОБА_1 передав усі права на об`єкт інвестування, в тому числі і права вимоги щодо квартири АДРЕСА_1 та зобов`язання за цим договором ОСОБА_3 (т.1 а.с. 57)

Відповідно до заяви від 22.03.2018 ОСОБА_2 не заперечувала проти зміни пайовика з ОСОБА_1 на ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 55).

В заяві від 08.06.2018 ОСОБА_2 просила ПП «Надія» не враховувати заяву від 22.03.3018 про згоду на зміну пайовика, посилаючись на те, що вона не мала наміру надавати таку згоду, оскільки об`єкт інвестування є спільним сумісним майном подружжя, вона заяву від 22.03.2018 не підписувала, від своєї частки не відмовлялась (т. 1 а.с. 58).

Рішенням Черкаського обласного постійно діючого третейського суду при корпорації «Радник» від 13.06.2019 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 23.10.2016 в сумі 741720,00 грн. (т. 1 а.с. 126-129).

Вказаним рішенням третейський суд встановив, що на підставі договору позики від 23.10.2016 ОСОБА_4 передав ОСОБА_1 кошти в сумі 30000,00 дол. США, еквівалент на момент укладення договору позики 780000,00 грн., що був вчинений для укладення пайового договору на покупку квартири.

Рішенням третейського суду не встановлено, на придбання якої саме квартири кошти взято в позику.

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що 05.10.2017 зареєстровано ТОВ «Укрспецтех» зі статутним капіталом 5 000 000,00 грн.

Згідно з інформацією станом на 01.02.2018 (т. 1 а.с. 91-93) засновниками ТОВ «Укрспецтех» та кінцевими бенефіціарами (контролерами) є ОСОБА_1 (розмір статутного внеску 2 500 000,00 грн.) та ОСОБА_4 (розмір статутного внеску 2 500 000,00 грн.).

Згідно з інформацією станом на 17.04.2018, єдиним засновником та кінцевим бенефіціарним власником (контролером) ТОВ «Укрспецтех» є ОСОБА_4 (розмір статутного внеску 5 000 000,00 грн.), а керівником та підписантом є ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 88-90).

Вказані правовідносини регулюються такими нормами законодавства.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану (ч. 1 ст. 27 СК України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання (ч. 2 ст. 104 СК України). Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ч. 1 ст. 37 СК України).

Сторони перебували у шлюбі з 30.04.2011 до 18.05.2018, тобто від моменту його державної реєстрації до розірвання за рішенням суду, що правильно встановлено судом першої інстанції. Доводи ОСОБА_1 про те, що сторони не підтримували фактичні шлюбні відносини в цей період суд не бере до уваги, оскільки законом прямо визначено, що належним чином зареєстрований шлюб є підставою для виникнення взаємних прав таобов`язків між подружжям до моменту його розірвання.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої, третьої статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18.

З матеріалів справи встановлено, що договір про пайове інвестування в будівництво будинку, в якому сторони мали намір придбати квартиру, був укладений під час шлюбу між ними. Кошти за цим договором сплачувались під час чинного шлюбу. Право вимоги за договором відступлено іншій особі ОСОБА_3 також в період шлюбу. Сторони визнають та не заперечують, що ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_1 вартість квартири в розмірі 678586,00 грн. Докази про витрату цих коштів на потреби сім`ї в матеріалах справи відсутні.

Отже, на відповідача за зустрічним позовом покладено обов`язок спростувати презумпцію спільності сумісного майна, набутого подружжям за час шлюбу, в даному випадку стосовно коштів, виручених ОСОБА_1 від фактичного продажу прав на об`єкт інвестування в розмірі 678586,00 грн.

Що стосується доводів апелянта про те, що кошти для придбання спірного майна отримувалися ним у борг у ОСОБА_4 , а тому вказане майно є його особистою приватною власністю, то вони є непереконливими, оскільки якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, в підтвердження своїх доводів про те, що кошти на об`єкт інвестування отримані ним в особисту приватну власність в позику від ОСОБА_4 , апелянт посилається на рішення третейського суду. Вказаним рішенням хоча і встановлено, що кошти взяті для придбання квартири, однак, не визначено на яку саме квартиру.

З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта про те, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договір позики однозначно підтверджує отримання ОСОБА_1 коштів у позику саме для укладення договору на інвестування квартири від 25 жовтня 2016 року.

Інших доказів про те, що кошти за договором інвестування квартири за рахунок особистої приватної власності ОСОБА_1 скаржником не надано.

За таких підстав, кошти, виручені відповідачем від продажу майнових прав на об`єкт інвестування, є спільною сумісною власністю подружжя.

Таким чином установлено, що договір про інвестування в будівництво квартири укладено в період шлюбу, кошти за договором сплачувались за час шлюбу, майнові права за договором інвестування відчужені відповідачем та отримані ним одноособово в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Виходячи з вищенаведених обставин та враховуючи рівність часток кожного із подружжя відносно майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що грошові кошти виручені від продажу такого майна є також спільною сумісною власністю подружжя. Тому ОСОБА_2 має право на стягнення половини суми, вирученої від продажу майнових прав на квартиру ОСОБА_1 .

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводи ОСОБА_1 презумпцію спільності майна подружжя не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів при апеляційному перегляді не встановила порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час вирішення вимог зустрічного позову. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення зустрічного позову, аргументи апеляційної скарги достатніх підстав на спростування таких висновків суду не містять, протилежне не доводять.

Отже рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 травня 2020 року в частині, що переглядалась апеляційним судом, слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції залишаються за скаржником.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з часу складення повного тексту постанови.

Повний текст складено 29 вересня 2020 року.

Судді