Справа № 452/1626/19 Головуючий у 1 інстанції: Галин В.П.
Провадження № 22-ц/811/2774/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Жукровської Х.І.,

з участю: стягувача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и л а:

У травні 2019 року ОСОБА_2 , яка є боржником у виконавчому провадженні, звернулась до суду із заявою про визнання такими, що не підлягають виконанню, дублікатів виконавчих листів №2-72/2010, виданих 30.05.2016 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області по кожному із стягувачів, про зобов`язання її ( ОСОБА_2 ) не чинити перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у користуванні дорогою проїздом загального користування шириною 6 метрів, який розташований між її та ОСОБА_4 присадибними земельними ділянками, що по АДРЕСА_1 , шляхом знесення: огорожі, яка загороджує даний проїзд; частини самовільно збудованого сараю та саджанців, які розташовані на проїзді.

Свої вимоги заявник обґрунтовувала тим, що після відкриття виконавчих проваджень на підставі вказаних виконавчих листів змінились обставини щодо існування перешкод для стягувачів у доступі до їхніх земельних паїв, власне, у зв`язку з чим вони звертались з позовом до суду, зокрема: та частина земельної ділянки, яка використовувалась як проїзд, в даний час не є придатною для використання під проїзд, а на частині земельної ділянки, яка використовувалась як дорога, споруджено культову споруду (капличку), без знесення якої спірна частина дороги не може використовуватись як проїзд, однак, про знесення культової споруди у виконавчих листах нічого не зазначено, крім того, рішенням Воютицької сільської ради Самбірського району Львівської області №490 від 05.11.2013 року затверджено генеральний план забудови села Воютичі, яким не передбачено проїзд між присадибними земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Звертає увагу, що до земельних паїв, якими користуються ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , є належним чином облаштований та зручний для користування заїзд зі сторони вулиці Л.Українки в селі АДРЕСА_2 , а тому, на її переконання, у стягувачів відпали перешкоди у доступі до їхніх земельних паїв.

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалу суду оскаржила заявник ОСОБА_2 , просить її скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права і прийняти нове судове рішення, яким задовольнити її заяву.

Апелянт зазначає, що суд не врахував її доводів по суті заявлених вимог та не дав належної правової оцінки доказам, які вона подала на підтвердження своїх вимог.

Звертає увагу, що до земельних паїв, якими користуються стягувачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , вже є належним чином облаштований та зручний у користуванні інший заїзд зі сторони вулиці Лесі Українки, відтак, права стягувачів поновлені органом місцевого самоврядування, а тому немає необхідності у забезпеченні їм доступу до своїх земельних ділянок через проїзд між присадибними земельними ділянками її ( ОСОБА_2 ) та ОСОБА_4 , як про це зазначено у виконавчих листах, до того ж, такий проїзд не передбачений генеральним планом села.

Апелянт вважає, що лист Воютицької сільської ради Самбірського району Львівської області від 24.06.2019 року №685, на який послався районний суд, не є належним доказом, оскільки він містить інформацію, яка суперечить іншим листам Воютицької сільської ради та генеральному плану забудови села Воютичі.

18.09.2019 року ОСОБА_1 надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін. Посилається на те, що він не має проїзду до своєї земельної ділянки і боржником не наведено жодної належної підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

В судове засідання інші учасники справи, окрім стягувача ОСОБА_1 , не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені шляхом направлення рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення судових повісток-повідомлень, які вони отримали (а.с.189-191), клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи апеляційним судом проведено у їхній відсутності.

Заслухавши пояснення сторони стягувача в заперечення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Частиною першою статті 432 ЦПК України передбачено, що суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (ч.2 ст.432 ЦПК).

Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №8 від 25.09.2015 року «Про узагальнення практики розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах», під іншими причинами необхідно розуміти, наприклад, скасування або зміну рішення суду в апеляційному чи касаційному порядку, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, але виконавчий лист ще не виконаний.

Судом встановлено, що рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 березня 2010 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні дорогою (проїздом) загального користування задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_2 відкрити дорогу загального користування між господарством ОСОБА_4 та ОСОБА_2 шириною 4 м., знести самовільно встановлену огорожу та пересадити садженці на ній.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні проїздом загального користування в с. Воютичі Самбірського району Львівської області між господарством ОСОБА_4 на АДРЕСА_3 та ОСОБА_2 на АДРЕСА_3 .

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2011 року, рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 березня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у користуванні дорогою - проїздом загального користування шириною 6 метрів, який розташований між її та ОСОБА_4 присадибними земельними ділянками, що по АДРЕСА_1 шляхом знесення: огорожі, яка загороджує даний проїзд; частини самовільно збудованого сараю та саджанців, які розташовані на проїзді.

На підставі рішення Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2011 року, Самбірським міськрайонним судом Львівської області 30.05.2011 року було видано два виконавчі листи щодо кожного стягувача, за якими 11.08.2011 року та 14.03.2012 року були відкриті виконавчі провадження.

За заявою стягувачів, на підставі ухвали Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19 травня 2016 року, 30 травня 2016 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області видано дублікати цих виконавчих листів.

Однак, доказів про їх повне або часткове виконання боржником ОСОБА_2 в матеріалах справи немає, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність заявлених боржником вимог у своїй заяві.

Наведені заявником обставини не є підставами у розумінні статті 432 ЦПК України для визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню.

Отже, при вирішенні даного питання судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального закону, які його регулюють, доводи апелянта не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення заявлених вимог і не вказують на наявність правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складений 14 лютого 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.