Постанова

Іменем України

06 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 640/17778/18

провадження № 61-13188св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання поруки припиненою за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 19 листопада 2018 року у складі судді Золотарьової Л. І. та постанову Харківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Овсяннікової А. І., Сащенка І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 22 травня 2008 року між Приватним підприємством «СВ» (далі - ПП «СВ») та Публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») було укладено Генеральну угоду № 178 та договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 178-Ю/1.

22 травня 2008 року між ним, ПП «СВ» та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено договір поруки № 178-П/З.

Вважає, що існують підстави для визнання вищевказаного договору поруки припиненим, у зв`язку з тим, що 18 лютого 2011 року рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2011 року, у справі № 2-1153/2011 позов ПАТ «ВТБ Банк» про стягнення заборгованості за Генеральною угодою від 22 травня 2008 року № 178, договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії від 22 травня 2008 року № 178-Ю/1 та договором поруки від 22 травня 2008 року №178-П/З задоволено.

Згідно з пунктом 9.2 договору про відкриття мультивалютної кредитної лінії від 22 травня 2008 року №178-Ю/1 цей договір вступає в дію з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, а договір поруки вступає в дію з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов`язань за Генеральною угодою.

Після набрання чинності рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 лютого 2011 року правовідносини за вищевказаними договорами продовжували діяти.

Проте у договорі поруки від 22 травня 2008 року № 178-П/З не встановлено строку його дії. Вимогу до поручителя про повернення суми кредиту у зв`язку з невиконанням зобов`язання позичальником ПАТ «ВТБ Банк» направив 16 листопада 2009 року та 03 грудня 2009 року, а позов до поручителя подано 10 грудня 2009 року.

Таким чином, через направлення ПАТ «ВТБ Банк» вимог про повернення суми кредиту 16 листопада 2009 та 03 грудня 2009 року до поручителя після спливу шести місяців з моменту порушення позичальником строку виконання зобов`язання (серпень 2008 року), існують підстави для визнання правовідносин за договором поруки від 22 травня 2008 року №178-П/З припиненими.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати поруку за договором поруки від 22 травня 2008 року № 178-П/З, укладеним між ним, Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (далі - ВАТ «ВТБ Банк») та ПП «СВ» припиненою.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 19 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач мав можливість заперечувати проти позову банку та заявляти підстави для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України при розгляді справи Дзержинським районним судом міста Харкова № 2-1153/2011 про стягнення з нього заборгованості як з поручителя. Судове рішення про стягнення кредитної заборгованості набрало законної сили, є обов`язковим до виконання та вказаним судовим рішенням було встановлено необхідність стягнення з ОСОБА_1 , як з поручителя, кредитної заборгованості. Обов`язок поручителя ОСОБА_1 щодо виконання зобов`язання за основним договором виник з рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 лютого 2011 року, а не лише з договору поруки від 22 травня 2008 року № 178-П/З, тому підстави для застосування положень частини четвертої статті 559 ЦК України у цій справі відсутні. Також відсутні підстави для застосування позовної давності у зв`язку із необґрунтованістю позову.

Постановою Харківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду міста Харкова від 19 листопада 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У липні 2019 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Київського районного суду міста Харкова від 19 листопада 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що питання про припинення правовідносин за договором поруки в порядку частини четвертої статті 559 ЦК України Дзержинським районним судом міста Харкова у справі № 2-1153/2011 не вирішувалося, зустрічний позов не заявлявся, вимоги банку про повернення суми кредиту 16 листопада та 03 грудня 2009 року не розглядалися, за відсутності їх у справі № 2-1153/2011. Суди попередніх інстанцій не дали оцінки вимогам про повернення суми кредиту 16 листопада та 03 грудня 2009 року та подання позову до поручителя після спливу шести місяців з моменту порушення позичальником строку виконання зобов`язання. Правовідносини за договором поруки є припиненими, оскільки банк 16 листопада та 03 грудня 2009 року направляв йому вимоги про повернення суми кредиту після спливу шести місяців з моменту порушення позичальником строку виконання зобов`язання (з серпня 2008 року). Суди попередніх інстанцій безпідставно зазначили про те, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості виключає можливість визнання поруки за договором поруки припиненою та це порушує принцип юридичної визначеності. Він не порушував позовну давність при зверненні до суду з цим позовом, оскільки зазначений строк було перервано поданням ним у 2012 та 2016 роках позовів про визнання договору поруки припиненим.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 травня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ПП «СВ» було укладено генеральну угоду № 178 та договір про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 178-Ю/1, згідно з умовами яких банк надав позичальнику грошові кошти шляхом відкриття відновлювальної мультивалютної лінії з лімітом 4 млн грн зі сплатою відсотків за користування кредитом зі строком повернення до 21 листопада 2009 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаними кредитними договорами, 22 травня 2008 року між ОСОБА_1 , ПП «СВ» та ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», було укладено договір поруки № 178-П/З, за умовами якого ОСОБА_1 поручився у повному обсязі за виконання позичальником кредитних зобов`язань за Генеральною угодою № 178 та договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії № 178-Ю/1.

Згідно з пунктом 4 договору поруки у разі невиконання зобов`язань за кредитним договором поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники.

Цей договір вступає в дію з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов`язань за Генеральною угодою (пункт 11 договору поруки).

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 лютого 2011 року, залишеним без змінухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2012 року, у справі № 1153/2011 позов ПАТ «ВТБ Банк» про стягнення заборгованості за Генеральною угодою від 22 травня 2008 року № 178, договором про відкриття мультивалютної кредитної лінії від 22 травня 2008 року № 178-Ю/1 та на підставі договору поруки від 22 травня 2008 року № 178-П/З задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» кредитну заборгованість.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 26 липня 2019 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Київського районного суду міста Харкова.

13 серпня 2019 року справа № 640/17778/18 надійшла до Верховного Суду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звернувшись до суду з цим позовом, позивач, у якості правової підстави для припинення поруки посилається на частину четверту статті 559 ЦК України, зокрема на те, що рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 лютого 2011 року у справі № 2-1153/2011 суд встановив, що позичальником починаючи з серпня 2008 року систематично не виконуються зобов`язання з повернення належних до сплати частин кредиту та відсотків за його використання. Проте вимоги до поручителя про повернення суми кредиту банк направив на його адресу 16 листопада та 03 грудня 2009 року, тобто після спливу шести місяців з моменту порушення позичальником строку виконання основного зобов`язання.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відтак, порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому має юридичне значення доти, поки не припинене основне зобов`язання.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, відступила від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 лютого 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 вересня 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2012 року, у справі № 2-1153/2011 позов банку задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» кредитну заборгованість.

Суди дали оцінку змісту рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 лютого 2011 року.

З наведеного випливає, що банк пред`явив позов до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором з дотриманням положень частини четвертої статті 559 ЦК України щодо строків припинення поруки.

У справі, яка переглядається, предметом розгляду є припинення договору поруки та, відповідно, зобов`язання за ним, яке виникло до набрання законної сили рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 лютого 2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя. При цьому, сам лише факт прийняття рішення у справі, згідно з яким стягнуто грошові кошти за договором кредитування, не є підставою для визнання припиненим спірного зобов`язання, що у свою чергу не може бути підставою для визнання договору поруки припиненим.

Відповідальність поручителя за заборгованість, встановлену зазначеним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 лютого 2011 року, яке набрало законної сили, не припинилася.

У цій справі з підстав, заявлених позивачем, порука не може бути визнана припиненою незалежно від того, що у рішенні Дзержинського районного суду міста Харкова від 18 лютого 2011 року обставини щодо її припинення не з`ясовувалися, а зустрічний позов при розгляді справи не пред`являвся, оскільки встановлено, що банк пред`явив позов до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором з дотриманням положень частини четвертої статті 559 ЦК України щодо строків припинення поруки.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що позивачем не доведено обставин припинення поруки, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України, у зв`язку з чим, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Також правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин, у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, зокрема в тому контексті, який на думку позивача, свідчить про припинення поруки за наявності судового рішення про стягнення з поручителя боргу, - систематичного невиконання позичальником з серпня 2008 року основного зобов`язання, направленням листів-претензій та пропуск у зв`язку із цим шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя.

Доводи касаційної скарги є аналогічними аргументам апеляційної скарги, які суд апеляційної інстанції належним чином перевірив та, ухвалюючи рішення, спростував з наведенням відповідних обґрунтованих мотивів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 19 листопада 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 06 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

В. С. Висоцька

І. М. Фаловська