КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 759/2429/20

провадження № 22-ц/824/9971/2020

24 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г.М.,

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Максюк І. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Желань», третя особа - ОСОБА_2 про поновлення на роботі, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 червня 2020 року у складі судді Петренко Н. О.,

встановив:

10.02.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Желань" (далі - ТОВ "Желань"), третя особа - ОСОБА_2 , в якому просив поновити його на роботі на посаді директора в ТОВ "Желань" ().

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він працював на посаді директора ТОВ «Желань» з 26.06.2014 року.

На позачергових загальних зборах учасників ТОВ «Желань» 05.04.2019 був заслуханий його звіт про роботу за рік, а 15.04.2019 року він отримав скан-копію витягу з протоколу, в якому зазначено, що він був звільнений «за власним бажанням» з 08.04.2019 року.

Своє звільнення вважав незаконним у зв`язку з тим, що він не подавав заяву про звільнення, станом на дату подання позову не видано наказу про його звільнення, не повернуто його трудової книжки з відповідним записом про звільнення. Новий директор та учасники ТОВ «Желань» з ним не спілкуються, на територію ТОВ «Желань» не допускають. В ситуації, коли власник затримав видачу трудової книжки, днем звільнення вважається день її видачі. В такому разі видається новий наказ, де зазначається новий день звільнення, і вноситься запис до трудової книжки працівника, а раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 №58.

У зв`язку з тим, що ТОВ "Желань" не видає наказу про його звільнення та не віддає йому трудову книжку, просив поновити термін звернення до суду для вирішення трудового спору.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

30.06.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 03 червня 2020 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки суд допустив неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи.

Зазначив, що він неодноразово усно звертався до учасників і директора ТОВ «Желань» з вимогою виконати норму статті 47 КЗпП України, а 26.12.2019 надіслав роботодавцю рекомендований лист з описом вкладення з цією вимогою, про що повідомив директора товариства ОСОБА_2 і учасника ОСОБА_3 особисто. Копію цього листа з відміткою поштового відділення суд необґрунтовано відмовив у прийнятті в якості доказів. Суд не виявив бажання заслухати засновника ТОВ «Желань» ОСОБА_3 в якості свідка, що допомогло б правильно встановити обставини, які мають значення для справи.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

В судовому засіданні 08.09.2020 ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Пояснив, що 26.03.2019 він не подавав заяву про звільнення за власним бажанням. Про своє звільнення дізнався, коли його охорона не пропустила на територію ТОВ «Желань». З 16.04.2019 він не працює. Рішення Загальних зборів учасників ТОВ «Желань» від 05.04.2019 не оскаржував.

Після оголошення по справі перерви за клопотанням позивача, в судове засідання 24.09.2020 останній не з`явився, клопотання про перенесення розгляду справи суду не направив.

Інші учасники справи в судове засідання також не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Відповідно до положень ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на відсутність даних про поважність причин неявки учасників в судове засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість продовження розгляду справи без участі останніх.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Загальних зборів учасників ТОВ «Желань» від 25 червня 2014 року, протокол №1, видано наказ №26-06/2014 від 26 червня 2014 року про призначення ОСОБА_1 директором цього товариства (а.с.3).

05 квітня 2019 року, на позачергових Загальних зборах учасників ТОВ «Желань», оформлених протоколом №1, затверджено порядок денний Зборів у складі таких питань:

1. Доповідь директора про виконання робіт з будівництва багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 ;

2. Про звільнення ОСОБА_1 з посади директора товариства.

По другому питанню порядку денного Голову Зборів, який повідомив присутніх про те, що 26.03.2019 директором товариства ОСОБА_1 була подана заява про звільнення із займаної посади з 08.04.2019 відповідно до п. 1 ст. 38 КЗпП України, ухвалили звільнити ОСОБА_1 з посади директора товариства з 08.04.2019 р.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про поновлення позивача на роботі в ТОВ «Желань», суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду для вирішення трудового спору, оскільки доказів того, що відповідач не надає трудову книжку суду не надано. Своїм правом заявити клопотання про витребування доказів судом останній не скористався. З протоколу позачергових Загальних зборів вбачається, що позивач 26.03.2019 подав заяву про звільнення відповідно до п.1 ст.38 КЗпП України. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на законі, не підтверджені доказами, а тому не підлягають задоволенню.

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 6 (із змінами) "Про практику розгляду судами трудових спорів" судам роз`яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.

Таким чином, відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов одночасного висновку про пропуск строку звернення до суду з даним позовом та про необґрунтованість, недоведеність заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини першої, другої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно з пунктами 2.4, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція) записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на те, що він заяви про звільнення не подавав, наказ про його звільнення не видавався, трудова книжка йому повернута не була.

Жодних заперечень від ТОВ «Желань» та третьої особи ОСОБА_2 щодо вказаних тверджень позивача до суду не надходило.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання позивача в частині витребування у ТОВ «Желань» його заяви про звільнення за власним бажанням від 26.03.2019, враховуючи і те, що за твердженням позивача вказаної заяви він не писав.

Таким чином судом встановлено та не спростовано відповідачем, що за результатами рішення позачергових Зборів учасників ТОВ «Желань» від 05.04.2019 наказ про звільнення ОСОБА_1 не видавався.

Суду також не надано доказів, що відповідач здійснив запис про звільнення у трудовій книжці позивача, що свідчить про протиправну бездіяльність останнього щодо оформлення припинення трудових відносин з позивачем.

Разом з тим, за відсутності наказу про звільнення позивача з роботи, позовні вимоги про його поновлення на роботі задоволенню не підлягають, оскільки заявлені передчасно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 61-61цс18, зазначено, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Відповідно до положень частин 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Підставою позову є обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача, предметом позову є матеріально-правові вимоги позивача до відповідача.

Позовних вимог до відповідача щодо видачі наказу про звільнення позивача з роботи, надання йому копії наказу про звільнення, зобов`язання здійснити відповідний запис у трудовій книжці та її видачу по справі заявлено не було.

За відсутності доказів видачі наказу про звільнення позивача, підстави для висновку про незаконність його звільнення з роботи та про необхідність поновлення його на роботі відсутні.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог, проте помилково зазначив про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду з даним позовом, як одну з підстав для відмови в позові.

Крім цього, суд першої інстанції помилково поклав на позивача обов`язок доведення обставин невидачі йому трудової книжки.

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення суду першої інстанції змінити в частині обґрунтування правових підстав відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року змінити в частині обґрунтування правових підстав відмови в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з для її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 28 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач: Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк