Провадження № 2/760/2208/20
В справі № 760/2533/17-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2020 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого- судді- Шереметьєвої Л.А.

за участю секретарів- Гак Г.М. , Олех Г.М.

позивача- ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , 3-і особи: державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Майданник І.В., Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Халявка В.М. про визнання заповіту недійсним, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить визнати недійсним заповіт від 26 березня 2015 року від імені її бабусі ОСОБА_4 на користь відповідача.

Посилається в позові на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мати її померлого батька.

Після смерті діда - ОСОБА_5 , вона успадкувала ј частину нерухомості, як спадкоємиця першої черги у зв`язку зі смертю батька ОСОБА_6 .

Решту майна успадкувала бабуся.

Після смерті бабусі залишилось спадкове майно -3/4 частини квартири АДРЕСА_1 та ѕ гаражного боксу НОМЕР_2 площею 32,6 кв. м в ГБК «Космос-66» по проспекту Червонозоряному, 8 а в м. Києві.

Під час подання заяви про прийняття спадщини після смерті бабусі та ознайомлення зі спадковою справою їй стало відомо про існування заповіту від 26 березня 2015 року, яким бабуся заповіла все належне їй майно відповідачу, який є її братом. У зв`язку з тим, що бабуся не могла сама підписати та прочитати текст заповіту, заповіт посвідчено в присутності свідків.

Вважає заповіт на користь відповідача недійсним з наступних підстав.

Зазначає, що на час складання заповіту ОСОБА_4 виповнився 81 рік.

В останні роки життя, починаючи з 2014 року, стан здоров`я бабусі був дуже тяжким. Після інсульту в неї повністю відняло праву сторону, перекосило обличчя, вона перестала розмовляти, в зв`язку з чим їй була встановлена інвалідність.

В другій половині 2014 року у ОСОБА_4 стався повторний інсульт.

Після виклику швидкої лікар Київської міської клінічної лікарні встановив діагноз: гостре вдушення мозкового кровообігу (ГПМК), що спричинює ушкодження тканин мозку і розлади його функцій.

З того часу здоров`я ще більше погіршилося, вона не могла розмовляти і усвідомлювати значення своїх дій.

Відповідач не спілкувався з ОСОБА_4 довгий час.

Догляд за нею після інсульту здійснювала рідна племінниця покійного дідуся.

Після смерті дідуся відповідач став приїздити до сестри, а після другого інсульту взяв опіку над нею, та, попри їх волю, повністю обмежив до неї доступ їй, колегам по роботі та сусідам. Зі слів очевидців відповідач зневажливо та грубо відносився до сестри, часто кричав на неї, всіма можливими способами перешкоджав навідуватися до бабусі та доглядати за нею.

Крім того, останній час перед смертю та безпосередньо в день смерті бабуся перебувала в Київському геріатричному пансіонаті, що є стаціонарною соціально-медичною установою для постійного проживання осіб похилого віку, ветеранів війни та праці, інвалідів, які потребують стороннього догляду, побутового і медичного обслуговування за рахунок державного забезпечення, що є неможливим, оскільки у бабусі є працездатні родичі.

Про смерть бабусі відповідач не сповістив її сім`ю. Вже після смерті почав вимагати кошти, нібито на її утримання. Про її смерть вони дізналися від сторонніх людей.

Зазначає, що після хвороби та у зв`язку з позбавленням права на спілкування з оточуючими, ОСОБА_4 була у пригніченому стані, з 2014 року та на момент посвідчення заповіту була безвольною та байдужою до життя, не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В тексті заповіту вказано, що заповідач не могла прочитати заповіт в з`язку з поганим зором, однак, крім того, вона не могла розмовляти, що викликає сумніви у свободі її волевиявлення та сприйнятті реальності.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Позивачка в судовому засіданні позов підтримала.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала.

Посилається на те, що заповітом права позивачки порушені не були і вона не може пояснити, як саме вони могли бути порушені.

Вважає, що позивачка помилково вважає себе спадкоємцем першої черги після смерті бабусі в той час, коли відповідач є спадкоємцем другої черги.

Зазначає, що заповіт було укладено чітко з вимогами закону, нотаріусом витримано процес складання заповіту.

Відповідач є братом померлої, а позивачка є онукою померлої, донькою її сина, який помер до смерті спадкодавця і який мав право оскаржувати заповіт.

Вважає, що у померлої немає спадкоємців першої черги, а найближчим спадкоємцем другої черги є відповідач.

Зазначає, що відсутні докази того, що померла мала змогу самостійно підписати заповіт, а тому він був підписаний в присутності свідка, якому вона довіряла.

З огляду на це, просить відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи - приватного нотаріуса Халявки Н.М. в судовому засіданні проти позову заперечував.

Зазначає, що спадкодавець ОСОБА_4 ще за свого життя 26 березня 2015 року склала заповіт, яким на випадок смерті заповіла все своє майно своєму рідному брату.

Вважає доводи щодо недійсності спірного заповіту виключно суб`єктивною думкою позивача, не підтвердженими належними доказами.

Виходячи з цього, просить відмовити у задоволенні позову.

3-я особа - державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання неодноразово не з`являвся. Про час розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд до відома не ставив.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу в його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу.

За змістом ч.3 ст.203 ЦК України однією із загальних вимог, дотримання якої необхідно для дійсності правочину, є вимога щодо волевиявлення учасника правочину, яке повинно бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.3 ст.215 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно з ч.1 ст.225 ЦК має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 - бабуся позивачки та сестра відповідача, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 18 серпня 2016 року, виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м. Києві а/з № 12461.

Після її смерті відкрилася спадщина.

26 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. був посвідчений заповіт, відповідно до якого все майно, рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, ОСОБА_4 заповіла відповідачу.

/ а.с.5 - 10; 121; 168 /

Зі змісту заповіту вбачається, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 не могла сама підписати заповіт власноручно, на її особисте прохання в її присутності та присутності свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 текст заповіту був підписаний ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні зазначив, що особисто з померлою він не був знайомий, бачив її лише раз при підписанні заповіту, куди його запросив відповідач, з яким він працює.

Зазначив, що на момент його підписання ОСОБА_4 могла розмовляти та усвідомлювала свої дії, чи могла вона сама підписати заповіт, не пам`ятає.

Крім того, ОСОБА_9 , яка підписувала заповіт замість померлої, померлої не знала і була запрошена відповідачем для підписання заповіту.

Свідок ОСОБА_8 зазначив, що працював з відповідачем більше 10 років та був запрошений ним на підписання заповіту.

Відповідач доглядав за померлою, спілкувався з нею, забезпечив догляд сестри. Позивачка, зі слів відповідача, у неї не з`являлася.

ОСОБА_4 не могла рухатись, але розмовляла та усвідомлювала свої дії.

У судовому засіданні зазначив, що померла особисто підписала заповіт, прочитала його вголос та відповідала на всі питання, які їй були задані нотаріусом.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні зазначила, що вона є племінницею чоловіка померлої, доглядала за нею під час перебування в лікарні, а потім вдома з серпня 2014 року.

В цей час вона не могла ходити, не могла розмовляти, була повністю паралізованою.

Вона перестала доглядати за померлою через те, що відповідач сказав їй, що буде доглядати за нею сам, хоча відносини між ними не були нормальними і відвідував він сестру лише в свята.

Зазначила, що померла хотіла заповісти все майно позивачці та їй, а ініціатором складання заповіту став відповідач.

Свідок ОСОБА_11 зазначила, що померла - їй колишня свекруха.

Останній раз вони бачились у жовтні 2014 року на похоронах чоловіка померлої, дідуся її доньки, тобто позивачки.

На той час ОСОБА_4 уже перенесла інсульт, погано розмовляла, реагувала лише на ОСОБА_10 , тому що вона її доглядала.

Вони пропонували відповідачу допомогу по догляду за померлою, однак він відмовився. Після того вони неодноразово намагалися зв`язатися з ними, але слухавку ніхто не брав. Онука приїжджала до бабусі, але двері ніхто не відчинив.

Зазначила, що відповідач з померлою перебували у поганих відносинах.

Про її смерть ні її, ні позивачку не повідомив, вже після смерті телефонував і просив гроші на утримання ОСОБА_4 .

Умови складання заповіту з нею та донькою ніхто не обговорював, про його існування їй відомо не було.

Відповідно до ч.ч 1, 4 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Заперечуючи право померлої на складання заповіту, в межах даної справи за клопотанням позивачки ухвалою суду від 31 січня 2018 року була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза.

Згідно з висновком судово - психіатричного експерта № 559 від 11 жовтня 2019 року у період підписання заповіту 26 березня 2015 року ОСОБА_4 виявляла ознаки «Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом» і за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

/ а.с. 231 - 234 /

Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За змістом ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Таким чином, виходячи з висновків судово-психіатричного експерта, пояснень свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які узгоджуються з обставинами, приведеними в ньому, суд вважає, що складений померлою заповіт не може породжувати правові наслідки, зазначені в ньому, а тому є недійсним.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 18 вересня 2019 року, №311/3823/15-ц від 14.11.2018 №61-5896св18 висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити передусім на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи саме в момент вчинення правочину.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Враховуючи вказані обставини та приведені вище, показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , випадкових очевидців підписання заповіту, запрошених відповідачем, не можуть прийматися до уваги в частині оцінки стану здоров`я померлої, тим більше її здатності до вчинення таких правочинів, оскільки вказані особи є колегами відповідача, ніколи з померлою не зустрічалися, у побуті не спостерігали і не можуть оцінювати її поведінку.

Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача в судовому засіданні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, захисту у судовому порядку підлягає порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 01.06.2016 року в справі № 920/1771/14, від 06.07.2016 року в справі № 910/1891/14, від 21.09.2016 року в справі № 902/841/15, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Згідно зі ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

За змістом ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно зі ст.1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Як зазначено вище, позивачка є онукою померлої, а відповідач братом.

Як зазначено позивачем і не спростовано відповідачем, позивачка є донькою сина померлого спадкодавця - ОСОБА_6 , який помер у 2002 році.

Позивачка зазначила і це підтвердила представник відповідача, після смерті дідуся вона успадкувала частку його майна, на яку мав право її батько, як спадкоємець першої черги.

Відповідно до статті 1261 ЦК України діти спадкодавця у першу чергу мають право на спадкування.

Згідно з ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Тобто, позивачка у зв`язку зі смертю батька, який помер раніше спадкодавця - його матері, є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 .

Таким чином, позивачка, як спадкоємець, має право оскарження заповіту на користь відповідача.

Виходячи з цього та викладеного вище, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачки.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з цього та задоволення позову суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки 640, 00 гр. судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст.15,16,202, 203, 204, 215, 225, 1216, 1218, 1233, 1234, 1258, 1261, 1262, 1266, 1268,1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , посвідчений 26 березня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М., зареєстрований у реєстрі за № 1458.

Стянути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 640. 00 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового ішення або розгляду справи / вирішення справи/ без повідомлення /виклику/ учасників спарви, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судовго рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 14 лютого 2020 року.

Суддя: Л.А.Шереметьєва