провадження 2/201/601/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи управління-служба в справах дітей Новокодацької районної в місті Дніпрі ради і управління-служба в справах дітей Соборної районної в м. Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 і ОСОБА_3 18 грудня 2019 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав і стягнення аліментів, позовні вимоги не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що відповідачка є його дочкою, вона не перебувала в зареєстрованому шлюбі з чоловіком, але від цього спільного мешкання має двох неповнолітніх дітей: малолітню дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстрація народження дітей відбувалася відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Стосунки в них не склалися, стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, дочка веде антисоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, притягувалася до відповідальності, дітей залишила на дідуся і бабусю (своїх батьків), вона з своїми дітьми мешкають окремо, вона участі в вихованні та утриманні дітей не приймає, усунулася від цього взагалі, будь-якої допомоги батькам з дітьми не надає. Позивач звернувся до управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, але на виклики до цієї служби відповідач не приходила, своїми дітьми не цікавиться. Представники третьої особи намагалися спілкуватися з відповідачем, з`ясувати його ставлення зараз до вказаних її дітей, але ситуація не змінилася. Позивач вказує на те, що діти фактично забули свою матір, остання веде паразитичне життя, дітьми не цікавиться. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своїх неповнолітніх дітей, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно вказаних дітей захистить цих дітей, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цих дітей. У відповідача на тепер з цими дітьми не склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, тому позивач підтримує свої вимоги. Просив суд ухвалити рішення про позбавлення батьківських прав відповідача відносно вказаних двох дітей (сина і дочки) та стягнути з відповідача аліменти на утримання цих дітей, задовольнивши позовну заяву в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Вказаним, на думку суду, позовні вимоги визнала, погодилася з ними та викладеними в них обставинами повністю і не заперечувала проти задоволення позову і розгляду справи за її відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Представники третіх осіб управління-служби в справах дітей Новокодацької районної в місті Дніпрі ради і управління-служби в справах дітей Соборної районної в м. Дніпрі ради в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, позовні вимоги визнали, погодилися з ними та викладеними в них обставинами повністю і не заперечували проти задоволення позову і розгляду справи за їх відсутності; надали письмові пояснення та висновок про доцільність позбавлення батьківських прав, вважають обставини позовних вимог правильними і доведеними, підтримавши висновок про можливість задоволення цього позову. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних третіх осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З`ясувавши думку сторін і третіх осіб, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає позовну заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 є дочкою позивача ОСОБА_1 , вона не перебувала в зареєстрованому шлюбі з чоловіком, але від спільного мешкання з ним має двох дітей: малолітню дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстрація народження дітей відбувалася відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Стосунки в них не склалися, стали виникати непорозуміння, сварки, конфлікти, почалися складнощі, дочка позивача веде антисоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, притягувалася до відповідальності, дітей залишила на дідуся і бабусю (своїх батьків, тобто на позивача з дружиною), вона з своїми дітьми мешкають окремо, ОСОБА_4 участі в вихованні та утриманні дітей не приймає, усунулася від цього взагалі, будь-якої допомоги батькам з дітьми не надає. Позивач звернувся до управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, але на виклики до цієї служби відповідач не приходила, своїми дітьми не цікавиться. 12 грудня 2018 року відповідачка оформила шлюб з ОСОБА_5 в місті Києві, з дітьми і батьками не спілкується. Представники третьої особи намагалися спілкуватися з відповідачем, з`ясувати її ставлення зараз до вказаних її дітей, але ситуація не змінилася. Позивач вказує на те, що діти фактично забули свою матір, остання веде паразитичне життя, дітьми не цікавиться. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своїх неповнолітніх дітей, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно вказаних дітей захистить цих дітей, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цих дітей. У відповідача на тепер з цими дітьми не склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, тому позивач підтримує свої вимоги.

Питання батьківських прав відповідача, на думку позивача, не вирішене, є спір стосовно виховання та утримання дітей, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і дідусь цих дітей звернувся з позовом до суду про позбавлення відповідача батьківських прав і стягнення аліментів.

Суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України.

У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 2 ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. В свою чергу ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України зобов`язує того із батьків, з ким проживає дитина, не чинити перешкод тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та надати можливості брати участь у її вихованні. Ч. 4 ст. 157 Сімейного кодексу України передбачено, що «батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини».

Відповідно до положень ст. 157 Сімейного кодексу України «Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні».

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є дочкою позивача ОСОБА_1 , вона не перебувала в зареєстрованому шлюбі з чоловіком, але від спільного мешкання з ним має двох дітей: малолітню дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстрація народження дітей відбувалася відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

ОСОБА_4 веде антисоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, притягувалася до відповідальності, дітей залишила на дідуся і бабусю (своїх батьків, тобто на позивача з дружиною), вона з своїми дітьми мешкають окремо, ОСОБА_4 участі в вихованні та утриманні дітей не приймає, усунулася від цього взагалі, будь-якої допомоги батькам з дітьми не надає. Позивач звернувся до управління-служби в справах дітей за своїм місцем мешкання з заявою про невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, але на виклики до цієї служби відповідач не приходила, своїми дітьми не цікавиться. 12 грудня 2018 року відповідачка оформила шлюб з ОСОБА_5 в місті Києві, з дітьми і батьками не спілкується. Представники третьої особи намагалися спілкуватися з відповідачем, з`ясувати її ставлення зараз до вказаних її дітей, але ситуація не змінилася. Позивач вказує на те, що діти фактично забули свою матір, остання веде паразитичне життя, дітьми не цікавиться. Відповідач не приймає ніякої участі у вихованні та утриманні своїх неповнолітніх дітей, належного спілкування в них немає.

Відповідно до висновку № 1/14-58 від 19 березня 2020 року орган опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради вважає доцільним позбавити відповідача ОСОБА_4 батьківських прав відносно двох її дітей: малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В силу п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Так, згідно ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав у тому випадку, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має зокрема другий з батьків та сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства. Він самоусунулися від будь-якого спілкування з вказаними дітьми та їх виховання і утримання. Спосіб життя відповідача на сьогодні є антисоціальним і вказані неповнолітні діти фактично зараз бояться відповідача; діти фактично зараз не мають до матері родинних почуттів і не бажають проживати разом з нею.

Згідно з ст. ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 СК України).

З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав, з чим погодився орган опіки та піклування.

Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, ставлення позивача і відповідача до вказаних неповнолітних дітей, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що позбавлення батьківських прав, які надані батькам як до досягнення дітьми повноліття так і після цього і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків та нехтують ними щодо дитини, при цьому, приймаючи до уваги те, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження умисної винної поведінки відповідача або свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками, суд погоджується з викладеними у позові доводами, у зв`язку із чим доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього стосовно виховання та утримання їх сина, предмета спору, а відповідач цього не довів, можливе твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань стосовно позовних вимог є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. З ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини заповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Судом встановлено, що позивач піклується і утримує малолітню ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ці діти свого постійного доходу не мають, знаходяться зараз на утриманні своєї своїх дідуся і бабусі, потребують матеріальної допомоги і від відповідача, тому суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання вказаних неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття в заявленій сумі з відповідача - по 1/3 частці всіх видів її доходу щомісячно. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач не працює, але має дохід і певне матеріальне становище, аліментів відповідач нікому іншому не платить, стягнень за виконавчими документами з відповідача не проводиться.

Враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України «Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», який становив на одну особу в розрахунку на місяць відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет»: установити у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2189 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня, дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень, працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - 2102 гривні, з 1 липня - 2197 гривень, з 1 грудня - 2270 гривень, осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень, а тому враховуючи обставини матеріального становища і стану здоров`я відповідача, обґрунтований, розумний та справедливий розмір аліментів саме у розмірі заявлених позивачем вимог щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з певними положеннями позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

Позивач при подачі позову сплатив судовий збір, отже вказаний судовий збір також потрібно стягнути з відповідача.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та позбавити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягувати з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Дніпропетровська, Дніпропетровської області, Україна, на утримання двох дітей: малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь позивача - дідуся цих дітей ОСОБА_1 по 1/3 частині всіх видів доходу відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення дочкою ОСОБА_2 і сином ОСОБА_3 повноліття, починаючи стягнення з 18 грудня 2019 року, допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць, а також стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір (стосовно вимог про позбавлення батьківських прав) в сумі 768 грн. 40 коп. і стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір (стосовно вимог про стягнення аліментів) в сумі 768 грн. 40 коп..

Таким чином позовні вимоги про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 55, 60 ЦК України, ст. 7, 109, 150, 153, 155, 157, 164, 165, 180-183 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 7 Закону України про Державний бюджет України на 2020 рік», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Позбавити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягувати з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Дніпропетровська, Дніпропетровської області, Україна, на утримання двох дітей: малолітньої дочки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь позивача - дідуся цих дітей ОСОБА_1 по 1/3 частині всіх видів доходу відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку, до досягнення дочкою ОСОБА_2 і сином ОСОБА_3 повноліття, починаючи стягнення з 18 грудня 2019 року.

Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір (стосовно вимог про позбавлення батьківських прав) в сумі 768 грн. 40 коп..

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір (стосовно вимог про стягнення аліментів) в сумі 768 грн. 40 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 31 серпня 2020 року.

Суддя -