Житомирський апеляційний суд
Справа №274/5131/17 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №274/5131/17 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Малосілківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області, третя особа: ОСОБА_3 , про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 грудня 2019 року, яке ухвалене під головуванням судді Вдовиченко Т.М. у м. Бердичеві,

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до Малосілківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області. Просили визнати за кожною право власності на Ѕ частку фундаменту під житловий будинок загальною площею 61 кв.м, та на Ѕ частку господарських споруд, а саме фундаменту під літню кухню, фундаменту під сарай, погріб з шийкою, колодязь, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Свій позов обґрунтовували тим, що є доньками ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько на випадок своєї смерті залишив заповіт, яким заповів кожній із них по Ѕ частці все те, що на день смерті буде належати йому за законом. Після смерті батька відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Звернувшись до нотаріуса із заявами про отримання свідоцтв про право на спадщину, отримали відмови, мотивовані тим, що право власності на нерухоме майно не зареєстроване за спадкодавцем. Батько успадкував житловий будинок та земельну ділянку після смерті своєї матері ОСОБА_5 , але за життя не оформив належні документи на майно.

Ухвалою суду від 02 лютого 2018 року, занесеною до протоколу судового засідання, до участі в справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_3 (а.с.56-57 т.1).

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 грудня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вважають, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Копія спадкової справи, яка заведена після смерті їхнього батька ОСОБА_4 , підтверджує факт відкриття спадщини після його смерті. Суд з надуманих міркувань зазначив про те, що їх баба ОСОБА_5 заповіла усе своє майно синові ОСОБА_3 , а ОСОБА_4 повідомив нотаріусу неправдиву інформацію про відсутність інших спадкоємців. Вважають, що в зазначеній частині рішення суду суперечить нормам ст.ст.548-549 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини. Суд не врахував пояснення ОСОБА_3 про те, що із заявою про прийняття спадщини він не звертався. Показання свідка ОСОБА_6 є суперечливими, а тому суд безпідставно взяв їх до уваги. Акт від 29 січня 2018 року складений відповідачем, а тому є недопустимим доказом у даній справі.

Малосілківська сільська рада Бердичівського району Житомирської області подала відзив на апеляційну скаргу. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що ОСОБА_5 на випадок своєї смерті залишила заповіт, яким усе своє майно заповіла сину ОСОБА_3 , а ОСОБА_4 у незаконний спосіб, повідомивши нотаріусу недостовірну інформацію, успадкував право на земельну частку (пай). Відносно показів свідка ОСОБА_6 наголошує на тому, що остання внесла до технічного паспорта неправдиву інформацію про наявність на спірній земельній ділянці будівельних споруд та перевіркою органів поліції встановлено, що в її діях вбачаються ознаки кримінального правопорушення.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Апеляційне провадження у справі відкрито 27 січня 2020 року та справа була призначена до розгляду на 25 березня 2020 року.

Про призначене на 25 березня 2020 року судове засідання позивачі були повідомлені належним чином (а.с.209-210 т.1). Позивачі та їх представник у дане судове засідання не з`явилися. До суду 23 березня 2020 року надійшло клопотання від представника позивачів про відкладення розгляду справи, яке було обґрунтовано недопущенням розповсюдження коронавірусу COVID-19 та убезпеченням життя та здоров`я учасників справи та працівників суду.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 беррезня 2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", із урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20 травня 2020 року "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 із 12 березня 2020 року по 31 липня 2020 року (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин.

Приймаючи до уваги поважність причин неявки, апеляційний суд задовольнив клопотання та відклав розгляд справи.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04 травня 2020 року №343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у Житомирській області). Зокрема, дозволено: з 22 травня 2020 року регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні.

Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

У призначене на 12 серпня 2020 року судове засідання позивачі та їх представник також не з`явилися. Розпискою підтверджується той факт, що позивач ОСОБА_2 про судове засідання, призначене на 12 серпня 2020 року, була повідомлена в суді особисто 03 серпня 2020 року, а позивач ОСОБА_1 про дане судове засідання була повідомлена через пошту 12 червня 2020 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням. Дані докази приєднані до матеріалів справи.

До суду 11 серпня 2020 року, тобто напередодні судового засідання, надійшло клопотання від представника позивачів про чергове відкладення розгляду справи, але на цей раз із посиланням на перебування останнього у відпустці. Доказів у підтвердження знаходження адвоката позивачів у відпустці до клопотання не долучено та наразі матеріали справи не містять. Разом із тим, у день проведення судового засідання, тобто 12 серпня 2020 року, до суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, але з посиланням на іншу причину зайнятість адвоката у іншому судовому засіданні. У зв`язку із відсутністю доказів, які б підтверджувати перебування представника позивачів у відпустці та суперечливістю причини його неявки (зайнятість у іншому процесі) суд не може вважати причину неявки адвоката поважною. Окрім того, у судове засідання позивачі не з`явилися та позивач ОСОБА_1 причину своєї неявки не повідомила взагалі.

Представник відповідача до суду з`явився та наполіг на розгляді справи, пославшись на зловживання позивачами процесуальними правами та наголосив на своїй добросовісній процесуальній поведінці.

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що за приписами статті 129 Конституції України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Апеляційний суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Ураховуючи, що розгляд справи раніше вже відкладався та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивачів та їх представників.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_7 (а.с.17 т.1). Остання залишила заповіт від 24 квітня 1991 року, який посвідчений секретарем виконкому Малосілківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області (а.с.50 т.1). У матеріалах справи відсутні докази того, що даний заповіт був би заповідачем скасований або змінений. Також відсутні докази визнання заповіту недійсним у судовому порядку. Отже, ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: все своє майно, хата і надвірні будівлі, де б воно не було і з чого б не складалося та все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_3 , тобто синові.

За положеннями ст.549 ЦК Української РСР 1963 року визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Хоча б одна із зазначених у цій статті дії повинна була бути вчинена ОСОБА_3 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також за змістом частини другої ст.553 ЦК УРСР 1963 року вважалося, що спадкоємець відмовився від спадщини, якщо він не вчинив жодної з дій, передбачених ст.549 ЦК УРСР, що свідчили про прийняття спадщини упродовж шести місяців з дня її відкриття.

Разом із тим, особа, для якої право спадкоємства виникало лише у випадку неприйняття спадщини іншим спадкоємцем, міг заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Із довідок Малосілківської сільської ради від 05 травня 2017 року №361 та від 01 лютого 2018 року №134 ОСОБА_7 на день смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) була зареєстрована та проживала в АДРЕСА_1 одна (а.с.25,48 т.1). Упродовж шести місяців після смерті ОСОБА_7 за даною адресою ніхто не зареєстрований та не проживав.

Окрім того, головою двору, що знаходився за адресою: АДРЕСА_1 згідно з погосподарських книг була ОСОБА_7 (а.с.22-23 т.1) та правовстановлюючі документи на будинок по сільській раді не обліковуються (а.с.21 т.1). Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,60 га знаходилася у ОСОБА_7 в користуванні та є не приватизованою (а.с.20 т.1). Також за інформацією відділу у Бердичівському районі Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області станом на 31 грудня 2012 року на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 державні акти не видавалися та кадастрові номери не присвоювалися (а.с.31 т.1).

Із спадкової справи №41 вбачається, що після смерті ОСОБА_7 до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом 19 січня 1999 року звернувся ОСОБА_4 , інший син ОСОБА_7 (а.с.72 т.1).

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 після смерті матері прийняв спадщину за заповітом, враховуючи відсутність доказів фактичного вступу в управління спадковим майном упродовж шести місяців, заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини він не подавав, а судового рішення про продовження йому строку на прийняття спадщини також немає. Його брат ( ОСОБА_4 ) спадщину після смерті матері за законом не прийняв, оскільки із матір`ю разом не проживав (а.с.24 т.1), заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини до 19 серпня 1998 року не подав та матеріали справи не містять доказів про продовження йому строку на прийняття спадщини, що було передбачено частиною першою ст.550 ЦК УРСР 1963 року (строк для прийняття спадщини, встановлений ст.549 ЦК УРСР, міг бути продовжений судом, якщо він визнавав причини попуску строку поважними).

Факт одержання ОСОБА_4 свідоцтва на спадщину за законом від 19 січня 1999 року на земельну частку (пай), яка належала ОСОБА_7 , не спростовує обставину не прийняття ним у встановленому законом порядку спадщини після смерті матері.

Відповідно до спадкової справи №298 ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя останній залишив заповіт від 27 січня 1999 року, яким на випадок своєї смерті все своє майно (жилий будинок, господарські будівлі) заповів у рівних долях ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , тобто позивачам (донькам).

Водночас, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Позивачі своєчасно подалі до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті батька ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ). Проте, постановами від 26 липня 2017 року їм нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та земельну ділянку АДРЕСА_1 із посиланням на те, що відсутні документи, що посвідчують право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку та житловий будинок, що належав його матері (а.с.91 зворот 92 т.1).

Отже, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 та будівлі, що знаходилися на ній, не увійшли до спадкової маси, яка залишилася після смерті ОСОБА_4 .

Із акту від 29 січня 2018 року слідує, що за адресою: АДРЕСА_1 виявлено земельну ділянку порослу чагарниками та деревами без ознак будівництва. Фундаменти під житловим будинком та господарськими будівлями відсутні. Виявлено лише криницю закидану сміттям та розвалений погріб (а.с.47). За технічним паспортом БТІ фундамент існує під літньою кухнею, житловим будинком та сараєм (а.с.26-30). За довідкою поліції - технік БТІ внесла неправдиву інформацію до технічного паспорту про фундамент під житловим будинком та матеріали внесені до ЄРДР для подальшої перевірки (а.с.115 т.1).

При розгляді даного спору апеляційний суд також приймає до уваги те, що до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. Фундамент - це підземна частина будинку, через яку передається навантаження від його наземної частини на ґрунт, тобто фундамент є складовою частиною будинку та призначений для його обслуговування. Отже, фундамент являє собою складову частину будинку та не є окремою або самостійною річчю, а тому при відсутності наземної частини речі право власності на фундамент, навіть у порядку спадкування за заповітом, визнано судом бути не може.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Отже, суд першої інстанції оцінив докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Рішення ухвалене судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд залишає рішення суду першої інстанції без змін відповідно до ст.375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 03 грудня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 25 серпня 2020 року.