ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 688/4167/16-ц
Провадження № 22-ц/4820/1076/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Спірідонової Т.В. (суддя-доповідач), Купельського А.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання - Дубова М.В.,

за участі: представників апелянтів - Сосни О.М., Ромащука В.М,

прокурора - Манзелевський Ю.В.,

представника відповідачів - Сташук М.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 688/4167/16-ц за апеляційними скаргами Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс», на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Козачук С.В., у справі за позовом заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави - Міністерства оборони України в особі Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , виконавчого комітету Шепетівської міської ради про витребування майна та зобов`язання вчинити дії.

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

В грудні 2016 року заступник військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави - Міністерства оборони України в особі Концерну «Військторгсервіс» звернувся до суду з позовом та з врахуванням уточнених позовних вимог просив: витребувати нерухоме майно, а саме 1/2 частину нежитлового приміщення (кафе), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , з володіння ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України; витребувати нерухоме майно, а саме 1/2 частину нежитлового приміщення (кафе), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , з володіння ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України; зобов`язати державного реєстратора виконавчого комітету Шепетівської міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення (кафе), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 та на 1/2 частину зазначеного нежитлового приміщення (кафе) за ОСОБА_2 ; зобов`язати державного реєстратора виконавчого комітету Шепетівської міської ради зареєструвати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності Міністерства оборони України та право господарського відання Концерну «Військторгсервіс» на нежитлове приміщення (кафе) що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 321,4 кв.м.

Позов мотивовано тим, що 27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржою «Прайс» було проведено аукціон з продажу будівлі, площею 321,4 кв.м., що належить на праві власності Концерну «Військторгсервіс» та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За наслідками цих торгів переможцем визнано ОСОБА_1 за ціновою пропозицією 148511,88 грн. Між Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 10 листопада 2009 року укладено договір купівлі - продажу, на підставі якого ОСОБА_1 зареєстрував право власності на зазначене приміщення. Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року, яке набрало законної сили 04 серпня 2015 року, визнано недійсним вищевказаний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладений 10 листопада 2009 року між Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 . Згодом, йому стало відомо, що рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06 червня 2014 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто борг за договором позики у сумі 150000грн. В рахунок погашення цього боргу ОСОБА_1 на підставі мирової угоди від 23 лютого 2015 року, затвердженої ухвалою суду, передав ОСОБА_2 у власність 1/2 частину нежитлової будівлі (кафе) по АДРЕСА_1 . Не звертаючи увагу на арешт, накладений на спірне нерухоме майно ухвалою Шепетівського міськрайонного суду від 17 травня 2013 року у справі №688/1778/13, було проведено державну реєстрацію права власності на 1/2 частину нежитлової будівлі (кафе) за ОСОБА_2 . Рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 17 листопада 2014 року встановлено, що спірне майно, власником якого є держава в особі Міністерства оборони України, вибуло з володіння власника поза його волею, тому Міністерство оборони України, як власник спірного майна, має право витребувати його від набувачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які безпідставно володіють цим майном. Рішення суду про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для скасування попередньої реєстрації права власносі на майно.

Процесуальні дії суду першої інстанції та подальший рух справи.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 16 січня 2017 року замінено відповідача - Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Шепетівської міської ради на відповідача - Виконавчий комітет Шепетівської міської ради (т. 1, а.с. 119).

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 22 лютого 2017 року у справі призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено (т.2, а.с. 44-46).

Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2, а.с. 189-195).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції після нового розгляду

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за змістом ч.1 ст.216 ЦК України належним способом захисту порушеного права щодо 1/2 частини спірної будівлі, яка знаходиться у власності ОСОБА_1 , є реституція, яка застосовується в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Тому, прокурором обрано неналежний спосіб захисту порушеного права позивача в частині вимог до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння. Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України. За таких обставин, прокурором обрано належний спосіб захисту порушеного права позивача в частині вимог до ОСОБА_2 про витребування 1/2 частини спірного майна з чужого незаконного володіння з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України. Позивачем не надано доказів звернення до державного реєстратора виконавчого комітету Шепетівської міської ради та наявної відмови щодо внесення відповідного запису на підставі рішення Шепетівського міськрайонного суду від 17.11.2014 року у справі №688/1778/13-ц про визнання недійсним договору купівлі-продажу, а тому відсутні підстави для зобов`язання державного реєстратора виконавчого комітету Шепетівської міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав та прав на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на спірне приміщення за відповідачами та зобов`язання зареєструвати право власності Міністерства оборони України та право господарського відання Концерну «Військторгсервіс» на нежитлове приміщення (кафе). Про порушення прав позивача військовій прокуратурі стало відомо в лютому 2013 року, у зв`язку з чим, 10.03.2013 року заступником Рівненського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері було подано до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області позов в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та застосування наслідків недійсності правочину. Сторона позивача повинна була і була достеменно обізнана про порушення свого права з моменту вибуття із власності майна, тобто з 27.08.2009 року, але в будь-якому випадку не пізніше проведеної військовою прокуратурою перевірки у лютому 2013 року, а прокурор з вказаним позовом звернувся до суду 02.12.2016 року. Відповідно строк позовної давності щодо витребування майна з чужого незаконного володіння сплив, що є підставою для відмови в позові за спливом строків позовної давності в частині позовних вимог про витребування на користь Міністерства оборони України у ОСОБА_2 1/2 частини нежитлового приміщення (кафе) (т.3, а.с. 128-134).

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення доводів осіб, які подали апеляційні скарги

В апеляційній скарзі Концерн «Військторгсервіс» просить скасувати рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі (т.4, а.с. 36-42).

Апеляційна скарга Концерну «Військторгсервіс» мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано той факт, що прокуратура звернулася з позовом про витребування майна в 2016 році після того як рішенням Шепетівського міськрайнного суду від 17.11.2014 року, яке набрало законної сили 04 серпня 2015 року, було визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, укладений 10 листопада 2009 року між Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 . Тому, прокуратура звернулась в межах трирічного строку позовної давності про витребування державного майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги про витребування державного нерухомого майна як від ОСОБА_1 , так і від ОСОБА_2 є обґрунтованими, оскільки в реєстрі про право власності на майно зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно (кафе) як за ОСОБА_2 , так і за ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі Міністерство оборони України просить скасувати рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року в частині відмови у витребуванні майна, ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову та витребувати у ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України 1/2 частину будівлі кафе за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати у ОСОБА_1 на користь Міністерства оборони України 1/2 частину будівлі кафе за адресою: АДРЕСА_1 (т.3, а.с. 178-184).

Апеляційна скарга Міністерства оборони України мотивована тим, що, застосовуючи положення ст. 256, 257, ч. 4 ст. 267 ЦК України, як підставу для відмови у задоволенні позову, суд помилково зазначив про відсутність поважних причин пропуску строку позовної давності (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Правові підстави для пред`явлення позову про витребування майна виникли лише після подальшого відчуження майна на підставі мирової угоди від 23 лютого 2015 року, затвердженої ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року. Тому, звернення до суду з віндикаційним позовом в грудні 2016 року здійснено з дотриманням строку позовної давності. У 2013 році віндикаційний позов не міг бути поданий, оскільки між Концерном «Військторгсервіс» і ОСОБА_1 існували договірні правовідносини, а тому він не міг вважатися порушником в розумінні ст.ст.387, 388 ЦК України.

Процесуальні дії апеляційного суду

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 21 травня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Міністерства оборони України та ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 29 травня 2020 року справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України призначено до розгляду (т.3, а.с. 202, 221).

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 16 липня 2020 року заяву про самовідвід судді-доповідача колегії суддів П?єнти І.В. задоволено, цивільну справу передано для повторного розподілу автоматизованою системою документообігу суду (т.4, а.с. 47).

Ухвалами Хмельницького апеляційного суду від 17 липня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Концерну «Військторгсервіс» та справу за апеляційними скаргами Концерну «Військторгсервіс», Міністерства оборони України призначено до розгляду (т.4, а.с. 51-53).

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу Міністерства оборони України Вакалюк А.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення першої інстанції без змін. Вказав, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, таким, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Суд прийшов до вірного висновку про те, що сторона позивача була обізнана про порушення свого права з моменту вибуття із власності майна, тобто з 27 серпня 2009 року, в усякому разі не пізніше проведеної військовою прокуратурою перевірки у лютому 2013 року. У зв`язку з цим, суд вірно встановив, що звернувшись з позовом в грудні 2016 року, строк позовної давності щодо витребування майна з чужого незаконного володіння у позивача сплив.

Інші відзиви на апеляційні скарги до суду не надходили.

Представник апелянта Міністерства оборони України - Сосна О.М. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав, наведених у ній.

Представник апелянта Концерну «Військторгсервіс» - Ромащук В.М. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав, наведених у ній.

Прокурор Манзелевський Ю.В. підтримав апеляційні скарги Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс».

Представник відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , заперечуючи проти апеляційних скарг, зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Представник відповідача - виконавчого комітету Шепетівської міської ради, повідомлений належним чином про дату, час і місце слухання справи, у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності представника.

Мотивувальна частина

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги Концерну «Військторгсервіс» та Міністерства оборони України підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Встановлені фактичні обставини справи

Встановлено, що 27 серпня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржою «Прайс» проведено аукціон з продажу належної Концерну «Військторгсервіс» будівлі площею 321,4 кв.м. по АДРЕСА_1 , за наслідками публічних торгів на якому переможцем визнаний ОСОБА_1 за ціновою пропозицією 148511 грн. 88 коп. (т.1, а.с. 20).

10 листопада 2009 року між Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (кафе), розташованої по АДРЕСА_1 , право власності на яке зареєстровано за покупцем ОСОБА_1 . Шепетівським бюро технічної інвентаризації 16 грудня 2009 року за №615 в книзі 6 (т.1, а.с. 21-22).

В квітні 2013 року заступник Рівненського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері після проведеної перевірки звернувся до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та застосування наслідків недійсності правочину.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 17 листопада 2014 року (справа №688/1778/13), яке набрало законної сили 04 серпня 2015 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 , укладений 10 листопада 2009 року між Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу Петровською Л. О. та зареєстрований у реєстрі за №3686 (т.1, а.с. 42-44).

Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06 червня 2014 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто борг у розмірі 150000 грн. (т.1, а.с. 88).

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року визнано мирову угоду, укладену між стягувачем ОСОБА_2 та боржником ОСОБА_1 , згідно з якою на виконання рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06 червня 2014 року, в рахунок погашення боргу, ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 у власність 1/2 частину нежитлової будівлі (кафе) по АДРЕСА_1 , загальною площею 321,4 кв.м. (т.1, а.с. 89).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №191327375 від 03 грудня 2019 року, у ньому наявний запис про реєстрацію 02.04.2015 року права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину нерухомого майна: будівлю кафе за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області №6/675/6/2015 від 25.02.2015 року. Також наявний запис про реєстрацію права власності 16.12.2009 року за ОСОБА_1 на нерухоме майно - будівлю кафе за адресою: АДРЕСА_1 , площею 321,4 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, ВМК №793959, 793960, від 10.11.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Шепетівського міського нотаріального округу за №3686 (т.3, а.с. 23-32).

Відповідго до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 26 березня 2017 року №013/17 нежитлова одноповерхова будівля (кафе) загальною площею 321,4 кв.м, що знаходиться по АДРЕСА_1 як об`єкт нерухомості не існує. На її місці шляхом реконструкції створено новий об`єкт - двоповерхову нежитлову будівлю кафе з двома прибудовами, котельнею, підвалом, загальною площею 885,6 кв.м із збільшеними геометричними розмірами, площею, поверховістю та інженерним обладнанням (т.1, а.с. 184-194).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Такий висновок Верховного Суду України сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15.

За змістом ч.1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв`язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що між Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 існували договірні правовідносини, і спір про недійсність укладеного між ними правочину був вирішений рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 листопада 2014 року у справі №688/1778/13-ц відповідно до вимог ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, тому на спірні правовідносини не поширюються положення ст.ст. 387, 388 ЦК України (віндикація). В даному випадку прокурор звернувся до суду в інтересах власника спірного майна сторони договору купівлі-продажу, права якого підлягають захисту з використанням правового механізму, передбаченого саме ст. 216 ЦК України.

Отже, за змістом вказаної норми належним способом захисту порушеного права щодо 1/2 частини спірної будівлі, яка знаходиться у власності ОСОБА_1 є реституція, яка застосовується в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що прокурором обрано неналежний спосіб захисту порушеного права позивача в частині вимог до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з ч.1 ст.388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (п.3 ч.1 ст.388 ЦК України).

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду від 17 листопада 2014 року у справі №688/1778/13 за позовом заступника військового прокурора Рівненського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі - продажу нежитлового приміщення мотивовано тим, що спірний договір купівлі-продажу укладений з порушенням порядку відчуження державного майна, яке перебуває у віданні державних підприємств, а саме: відсутній дозвіл (згода) Міністерства оборони України про надання згоди на відчуження майна, погоджений з Фондом державного майна України.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

На підставі викладеного, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про те, що 1/2 частина нежитлового приміщення (кафе) по АДРЕСА_1 вибула з володіння Міністерства оборони України поза його волею на підставі мирової угоди, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , затвердженої ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року. Тому, прокурором обрано належний спосіб захисту порушеного права позивача в частині вимог до ОСОБА_2 про витребування у нього 1/2 частини спірного нерухомого майна у власність держави в особі Міністерства оборони України за правилами ч.1 ст.388 ЦК України оскільки майно вибуло з володіння власника на підставі договору купівлі-продажу, який судом визнано недійсним.

Проте, відмовляючи у задоволенні позову про витребування у ОСОБА_2 1/2 частини спірного приміщення (кафе) на користь Міністерства оборони України суд першої інстанції виходив з того, що до позовних вимог про витребування майна сплив строк позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачами.

З вказаним висновком суду колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України).

Відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідач ОСОБА_2 подав заяву про застосування позовної давності.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15,16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

У справі, яка є предметом перегляду, прокурор в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся з позовними вимогами про витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_2 - особи, якій на підставі правовстановлюючих документів належить на праві власності спірна частина нежитлового приміщення.

Зазначений позов виник у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 набув у власність спірну частину нежитлового приміщення на підставі ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року, якою визнано мирову угоду, укладену між стягувачем ОСОБА_2 та боржником ОСОБА_1 .

При цьому ОСОБА_2 набув у власність 1/2 частину нежитлового приміщення (кафе), яке належало на праві власності ОСОБА_1 .

Положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 17 листопада 2014 року (справа №688/1778/13), яке набрало законної сили 04.08.2015 року, визнано недійсним договір купівлі - продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 , який укладено між Концерном «Військторгсервіс» та ОСОБА_1 .

Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Ухвалюючи рішення в справі, суд першої інстанції, пославшись на те, що моментом порушення права держави на спірне нежитлове приміщення (кафе) є момент вибуття із власності майна, тобто з 27.08.2009 року, в усякому разі не пізніше проведеної військовою прокуратурою перевірки у лютому 2013 року, не з`ясував можливості реалізувати це право в примусовому порядку через суд у 2009 чи 2013 році.

На підставі викладеного, колегія суддів виходить з того, що перебіг позовної давності почався з 04.08.2015 року (з дня набрання законної сили рішенням Шепетівського міськрайонного суду від 17 листопада 2014 року (справа №688/1778/13). Оскільки прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах Міністерства оборони України в особі Концерну «Військторгсервіс» 08.12.2016 року, підстави вважати, що позовна давність спливла до вимог про витребування майна у ОСОБА_2 відсутні.

Тому, позов в частині вимог про витребування у ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України нерухомого майна, а саме 1/2 частини нежитлового приміщення (кафе) по АДРЕСА_1 підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Записи про державну реєстрацію нерухомого майна, обтяжень на майно є перешкодами у реалізації власником права розпорядження відповідним майном.

Матеріально-правові вимоги позивача у цивільній справі мають бути спрямовані на захист його прав, свобод чи інтересів, порушених або оспорюваних відповідачем, а не третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Пунктом першим частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У випадку коли позивач стверджує про порушення свого права власника нерухомого майна особою, яка володіє ним шляхом державної реєстрації за собою права власності (права користування) цієї спірної частини, право позивача може бути захищено шляхом подання позову про витребування нерухомості з володіння, усунення перешкод у користуванні майном (статті 387, 388, 391, 396 ЦК України) чи іншим способом відповідно до закону.

При цьому вказані вимоги мають бути заявлені до осіб, на ім`я яких було зареєстровано право власності (постійного користування), оскільки предмет спору безпосередньо стосується їх прав та обов`язків.

Належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування), що визначено частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року, №925/1265/16).

Встановлено, що на підставі ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 лютого 2015 року проведено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 за кожним на приміщення кафе по АДРЕСА_1 .

Таким чином, запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності на спірне майно за відповідачем ОСОБА_2 може бути перешкодою у реалізації власником права розпоряджатися своїм майном, а тому, слід зобов`язати державного реєстратора виконавчого комітету Шепетівської міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину нежитлового приміщення (кафе).

Висновки суду апеляційної інстанції

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищевикладеного, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування 1/2 частини нежитлового приміщення (кафе) у ОСОБА_2 , зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення (кафе) за ОСОБА_2 слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга Концерну «Військторсервіс» не містить посилання на незаконність рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання зареєструвати право власності на нежитлове приміщення (кафе), а тому рішення суду в цій частині скасуванню не підлягає.

Судові витрати

Відповідно до ч.1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову.

При пред'явленні позову військовою прокуратурою Західного регіону (на даний час - Спеціалізована прокуратура у військовій та оборонній сфері Західного регіону) сплачено 6890 грн., за подачу апеляційної скарги - 7579грн., що підтверджується платіжними дорученнями №256 від 18.11.2016 року, №534 від 22.06.2017 року, №535 від 22.06.2017 року. Крім того, за подачу касаційної скарги Міністерством оборони України сплачено 3307,20 грн (8268-4960,80), що підтверджено платіжним дорученням №248/1537 від 22.11.2017 року (т.2 а.с. 172, 174), за апеляційної скарги Міністерством оборони України сплачено 3341,52 грн, що підтверджено платіжним дорученням №397 від 27.04.2020 року (т.3 а.с. 190).

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 17.07.2020 року відстрочено Концерну «Військторгсервіс» сплату судового збору у розмірі 8732,46 грн до ухвалення Хмельницьким апеляційним судом судового рішення у справі.

За таких обставин, з ОСОБА_2 підлягає стягненню: на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону судовий збір у сумі 5787,60 грн.(1378х2+(1378х2)х110%); на користь Міністерства оборони України - судовий збір у сумі 2497,42 грн. ((3307,20:2)+(112509х1%)х150%):2); в дохід держави - судовий збір у сумі 2910,82 грн. ((1378х150%)+ (112509х1%х150%):2). Також підлягає стягненню з Концерну «Військторгсервіс» у дохід держави судовий збір у сумі 5821,64грн. (8732,46-2910,82).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити, апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» задовольнити частково.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про витребування 1/2 частини нежитлового приміщення (кафе) у ОСОБА_2 , зобов`язання скасувати запис про реєстрацію права власності на 1/2 частину нежитлового приміщення (кафе) за ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Витребувати у ОСОБА_2 на користь Міністерства оборони України нерухоме майно, а саме 1/2 частину нежитлового приміщення (кафе) по АДРЕСА_1 .

Зобов`язати державного реєстратора виконавчого комітету Шепетівської міської ради скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на 1/2 частину нежитлового приміщення (кафе), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (, місцезнаходження за адресою: вул.Клепарівська, 20, м. Львів) судовий збір у сумі 5787,60 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь Міністерства Оборони України (, місцезнаходження за адресою: Проспект Повітрофлотський, 6, м. Київ ) судовий збір у сумі 2497,42 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ) в дохід держави судовий збір у сумі 2910,82 грн.

Стягнути з Концерну «Військторгсервіс» (, місцезнаходження за адресою: вул. Молодогвардійська, 28-А, м. Київ) у дохід держави судовий збір у сумі 5821,64грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 вересня 2020 року.

Судді Т.В. Спірідонова

А.В. Купельський

О.І. Талалай