Дата документу 23.09.2020 Справа № 333/1047/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/1047/15 Головуючий у 1 інстанції Боровікова А.І.
Провадження № 22-ц/807/10/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 23.05.2012 року ПАТ «БАНК КІПРУ» (правонаступник - ПАТ «НЕОС БАНК») та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № 44-705/2012, відповідно до умов банк зобов`язався надати ОСОБА_2 кредит у сумі 910 500,00 грн., а ОСОБА_2 зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту.

Також 23.05.2012 року ПАТ «БАНК КІПРУ» правонаступник - ПАТ «НЕОС БАНК») уклав з ОСОБА_3 договір поруки № 44-705/2012-П1, з ОСОБА_4 - договір поруки № 44-705/2012-П2, з ОСОБА_1 - договір поруки № 44-705/2012-ПЗ, відповідно до умов яких ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , як поручителі, поручилися за виконання ОСОБА_2 обов`язків, які виникли на підставі кредитного договору.

Відповідно до Договорів поруки Відповідачі - поручителі відповідають перед Позивачем за порушення обов`язків за Договором, як солідарні боржники.

Банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши ОСОБА_2 кредит у сумі 910 500,00 грн.

У порушення умов договору ОСОБА_2 свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 21.12.2014 року має прострочену заборгованість, а саме: за кредитом - 903 454 грн. 12 коп., за відсотками - 382 360 грн. 66 коп.

Відповідно до умов кредитного договору кредитор має право вимагати дострокового погашення заборгованості позичальника за кредитним договором, включаючи прострочену та строкову/поточну заборгованість позичальника за кредитом та/або процентами, та/або стягнути таку заборгованість, включаючи нараховані проценти у випадках, встановлених п. 4.2.4 кредитного договору, зокрема, якщо позичальник порушив будь-який з п. 5.1.1-5.1.11 кредитного договору та/або будь-яке інше зобов`язання та/або умови за кредитним договором та/або будь-які інші свої зобов`язання.

На виконання умов договору відповідачам була направлена вимога про досудове врегулювання спору, але на дату подання позовної заяви вимога не виконана.

21.07.2014 р. між ПАТ «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ «БАНК КІПРУ», та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до п.п.2.1, 2.2. якого ПАТ «НЕОС БАНК» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить ПАТ «НЕОС БАНК» на підставі документації. З моменту відступлення прав вимоги заборгованості від боржників всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для ТОВ «Кредитні ініціативи» та вважаються наданими йому. Разом з правами вимоги до ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшли всі пов`язані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісії, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів.

Отже, внаслідок укладення вказаного договору відбулася заміна кредитора, ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 44-705/2012 від 23.05.2012 року.

На підставі зазначеного просило стягнути солідарно з відповідачів на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість у розмірі 1 285 814 грн. 78 коп. та судові витрати.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором та договором поруки у сумі 1 285 814 грн. 78 коп.

Стягнуто на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором та договором поруки у сумі 1 285 814 грн. 78 коп.

Стягнуто на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором та договором поруки у сумі 1 285 814 грн. 78 коп.

Обмежено загальний розмір стягнення сумою 1 285 814 грн. 78 коп.

Стягнуто на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» з ОСОБА_2 судові витрати у сумі 913 грн. 50 коп.

Стягнуто на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» з ОСОБА_3 судові витрати у сумі 913 грн. 50 коп.

Стягнуто на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» з ОСОБА_4 судові витрати у сумі 913 грн. 50 коп.

Стягнуто на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» з ОСОБА_1 судові витрати у сумі 913 грн. 50 коп.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22 березня 2016 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом розглянуто справу за відсутністю позивача, за наявними в матеріалах справи сумнівними копіями документів.

Крім того, посилається на те, що судом не було з`ясовано, чи дійсно мало місце існування взаємовідносин за кредитним договором між ПАТ «Банк Кіпру» і ОСОБА_2 , чи мали місце перерахування сум кредиту на поточний рахунок позичальника, а також чи дійсно відбулося відступлення права вимоги за договором факторингу, укладеному між ПАТ «НЕО БАНК» і ТОВ «Кредитні ініціативи».

В матеріалах справи відсутні належні докази повідомлення Боржників про відступлення Фактору права вимоги.

Ухвалами Апеляційного суду Запорізької області від 27.04.2016 року та 28.04.2016 року відкрито апеляційне провадження та справу призначено до розгляду на 14 червня 2016 року.

Розгляд справи відкладався судом неодноразово у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів належного повідомлення всіх учасників справи.

09 червня 2016 року ТОВ «Кредитні ініціативи» надало суду свої заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить відмовити задоволенні апеляційної скарги та рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 2017 року зобов`язано ТОВ «Кредитні ініціативи» надати до апеляційного суду оригінали письмових доказів.

06 квітня 2017 року ТОВ «Кредитні ініціативи» на виконання ухвали суду надало належним чином засвідчену копію Договору факторингу від 21 липня 2014 року та копії повідомлень надісланих позичальнику та поручителям на виконання п. 12.03 Договору Факторингу та копії реєстрів про відправку.

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16.05.2017 року зупинено апеляційне провадження у цій справі до ухвалення остаточного рішення у цивільній справі №756/2413/17-ц.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначену цивільну справу було передано до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Запорізького апеляційного суду від 19.10.2018 року справу передано у провадження судді-доповідача Онищенка Е.А. та визначено склад колегії: головуючий суддя - Онищенко Е.А., судді: Воробйова І.А., Бєлка В.Ю.

Згідно з відповіддю Оболонського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року вих.№03/657/18 ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29 травня 2018 року цивільну справу №756/2413/17-ц передано за підсудністю до Запорізького районного суду Запорізької області.

03 червня 2020 року на адресу Запорізького апеляційного суду надійшло повідомлення від Запорізького районного суду Запорізької області про розгляд справи 756/2413/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання договору поруки та договору іпотеки припиненими. Надано копію рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 02 грудня 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 05 травня 2020 року.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 червня 2020 року поновлено апеляційне провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2015 року.

Справу призначено до розгляду на 01 липня 2020 року.

01 липня 2020 року розгляд справи відкладено на 23 вересня 2020 року у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів належного повідомлення всіх учасників справи.

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 викликано в судове засідання через оголошення (Том 4, а.с.103,104).

ОСОБА_1 повідомлено про розгляд справи за телефоном НОМЕР_1 (Том 4, а.с. 105).

ТОВ кредитні ініціативи, згідно повідомлення про вручення поштового відправлення, належним чином повідомлено про розгляд справи 23 вересня 2020 року.

Згідно ч.ч.2,4 ст.128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

22 вересня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи на терміні до закінчення виборчого процесу, у зв`язку з тим, що він залучений до виборчого процесу на місцевих виборах і зайнятістю у роботі в Херсонській обласній територіальній виборчій комісії.

Проте, ОСОБА_1 не надано доказів того, що саме 23 вересня 2020 року він буде задіяний у виборчій комісії, і що вказане перешкоджає йому з`явитися в судове засідання до апеляційного суду 23.09.2020 року.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах "Рябих проти Росії" (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

При цьому колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі "Калашников проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа "Скопелліті проти Італії" від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25 березня 1999 року).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Справа переглядається в апеляційному порядку з квітня 2016 року.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселігіс Проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).

Судова колегія зазначає, що поведінка ОСОБА_4 свідчить про зловживання процесуальними правами, що є неприпустимим відповідно до ст. 44 ЦПК України та суперечить основним засадам цивільного судочинства та практиці Європейського суду з прав людини, в тому числі щодо розгляду справи у розумні строки, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Отже, з урахуванням наведеного вище, колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у відсутність скаржника ОСОБА_1 та визнати причину його неявки в судове засідання 23.09.2020 року неповажною.

Відповідно до ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позивачем позовних вимог.

Колегія судді погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 23.05.2012 року ПАТ «БАНК КІПРУ» та ОСОБА_2 (позичальник), уклали Кредитний договір № 44-705/2012, згідно умов якого Кредитор зобов`язується надати ОСОБА_2 кредит у сумі 910 500 грн. строком до 21.05.2027 р. включно зі сплатою процентів за користування кредитом.

Тип процентної ставки за Кредитним договором є змінюваним та розраховується за формулою наведеною в п.1.1.1, п.1.1.2., п. 1.1.3 Кредитного договору.

За умовами Договору, ОСОБА_2 зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені Договором, повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Графіком погашення кредиту.

Банк свої зобов`язання за Договором виконав, надавши відповідачу ОСОБА_2 кредит у сумі 910 500,00 грн.

Однак, в порушення умов Договору, ОСОБА_2 свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 21.12.2014 року виникла прострочена заборгованість, а саме: за кредитом - 903 454 грн. 12 коп., за відсотками - 382 360 грн. 66 коп., усього у сумі 1 285 814 грн. 78 коп., що підтверджується відповідним розрахунком Банку.

Крім того, 23.05.2012 року в забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_2 за Кредитним договором № 44-705/2012 ПАТ «БАНК КІПРУ» та ОСОБА_3 уклали Договір Поруки № 44-705/2012-П1 від 23.05.2012р.

ПАТ «БАНК КІПРУ» та відповідач ОСОБА_4 уклали Договір Поруки № 44-705/2012-П2 від 23.05.2012р.

ПАТ «БАНК КІПРУ» та відповідач ОСОБА_1 уклали Договір Поруки № 44-705/2012-ПЗ від 23.05.2012р.

За умовами Договорів поруки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , як поручителі, поручаються за виконання відповідачем ОСОБА_2 обов`язків, які виникли на підставі Договору.

Згідно Договорів поруки Відповідачі - поручителі відповідають перед Позивачем за порушення обов`язків за Договором, як солідарні боржники.

За умовами Договору Кредитор має право вимагати дострокового погашення заборгованості Позичальника за Кредитним договором, включаючи прострочену та строкову/поточну заборгованість Позичальника за Кредитом та/або Процентами, та/або стягнути таку заборгованість, включаючи нараховані Проценти у випадках, встановлених п. 4.2.4 Кредитного договору, зокрема, якщо Позичальник порушив будь-який з п. 5.1.1-5.1.11 Кредитного договору та/або будь-яке інше зобов`язання та/або умови за Кредитним договором та/або будь-які інші свої зобов`язання.

На виконання умов Договору Відповідачам була направлена Вимога про досудове врегулювання спору, яка відповідачами виконана не була.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 21.07.2014 р. між ПАТ «НЕОС БАНК», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ«БАНК КІПРУ», та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено Договір факторингу.

Згідно п.п.2.1, 2.2. Договору Клієнт (ПАТ «НЕОС БАНК») відступає Фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої Права Вимоги Заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі Документації. З моменту відступлення Клієнтом Фактору Прав Вимоги Заборгованості від Боржників, всі гарантії, надані Боржниками щодо Заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими йому. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема, права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісії, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що внаслідок укладення вказаного договору, відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 44-705/2012 від 23.05.2012 позичальником за яким є відповідач ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з положень статей 509, 526, 536, 549, 610, 611, 1050, 1054 ЦК України.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Положеннями статті 543 ЦК України визначено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі

Скаржником не спростовується факт отримання кредитних коштів та існування заборгованості за Кредитним договором.

Посилання скаржника на неналежне повідомлення справи та розгляд справи за відсутності позивача спростовуються матеріалами справи, в якій міститься повідомлення про отримання судових повісток боржниками на судове засідання 12.11.2015 року, в якому приймав участь представник позивача (Том 1, а.с. 157), відповідачі ухилялися від отримання судових повісток як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції, що є зловживанням процесуальними правами.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що судом не було з`ясовано, чи дійсно мало місце існування взаємовідносин за кредитним договором між ПАТ «Банк Кіпру» і ОСОБА_2 , чи мали місце перерахування сум кредиту на поточний рахунок позичальника, а також чи дійсно відбулося відступлення права вимоги за договором факторингу, укладеному між ПАТ «НЕО БАНК» і ТОВ «Кредитні ініціативи».

Колегія суддів вважає безпідставними вказані доводи апеляційної скарги з огляду на те, що факт укладання кредитного договору та договору іпотеки, договору відступлення права вимог за іпотечним договором встановлено та перевірено постановою Запорізького апеляційного суду від 05 травня 2020 року у справі 756/2413/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи» про визнання договору поруки та договору іпотеки припиненими.

Окрім того, вищевказаним судовим рішенням встановлено, що у вимозі про усунення порушень від 02 жовтня 2013 року, на яку суд першої інстанції посилається як на вимогу дострокового повернення кредиту, банк повідомляє поручителя, що станом на 02 жовтня 2013 року позичальник має прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 5 958, 50 грн., по процентах у розмірі 97 704, 42 грн., та вимоги щодо її сплати протягом тридцятиденного строку. Отже, кредитор інформує поручителя про наявність у позичальника простроченої заборгованості, яку просять погасити протягом тридцятиденного строку та не зобов`язує поручителя сплатити кредит у поєному розмірі із зазначення строку погашення боргу та рахунку на який має відбутися перерахування коштів як це визначено у п. 4.1.1 договору поруки. Тому помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що днем настання строку виконання основного зобов`язання за цим договором, з якого починається відлік шестимісячного строку для пред`явлення вимог до поручителям направлення вимоги про усунення порушень поручителю.

22 вересня 2020 року ОСОБА_1 надав клопотання про витребування доказів, в якому просить витребувати у позивача документи, що підтверджують надходження коштів від реалізації предмета іпотеки за договором № 44-705/2012 від 23.05.2012 року.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що вказане клопотання задоволенню не підлягає з огляду на те, що не впливає на правильність вирішення судом вказаної справи.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 30.01.2020 року у справі № 317/1579/18, яке станом на сьогодні набуло законної сили та не оскаржено, було звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 44-705/2012 від 23.05.2012 року, шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початкової ціною, встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом в сумі 1465022 (один мільйон чотириста шістдесят п`ять тисяч двадцять дві) грн. 00 коп., з яких за кредитом - 903454,12 грн. та за відсотками - 1046563,37 грн..

Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, зробленого у постанові від 18.09.2018 року у справі №921/107/15-г/16, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді: