ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» вересня 2020 року

м. Харків

справа № 643/14780/15-ц

провадження № 22ц/818/4057/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи - ОСОБА_6 , Московський районний відділ у м. Харкова Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2016 року в складі судді Сиротникова Р.Є.

в с т а н о в и в:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент», звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Московський районний відділ у м. Харкова Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 14 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 240/08-Ф, за яким ОСОБА_6 отримав кредит в розмірі 140 000,00 доларів США зі строком користування до 14 серпня 2022 року із сплатою 11,5% річних.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_6 за кредитним договором між ОСОБА_1 та банком укладено іпотечний договір № б/н від 14 серпня 2007 року, згідно з яким в іпотеку банку передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначив, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 240/08-Ф від 14 серпня 2007 року в розмірі 3 698 162,06 грн звернуто стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та надано право продажу зазначеної квартири з усіма повноваженнями, необхідними для здійснення продажу будь-якій особі-покупцеві за ціною, встановленою на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та передано банку в управління предмет іпотеки до її реалізації.

Зазначив, що відповідачі зареєстровані та фактично проживають у квартирі, що є предметом іпотеки.

Вважав, що факт реєстрації місця проживання та фактичне проживання відповідачів за адресою предмета іпотеки значно ускладнює можливість продати предмет іпотеки, надати його потенційним покупцям для огляду, а також здійснювати управління предметом іпотеки банком згідно судового рішення.

Вказав, що з метою поінформованості відповідачів про наявні порушення умов кредитного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки та його наслідки банком було направлено відповідачам вимоги № 10020/3037 від 09 січня 2013 року про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь банку у дольовому порядку судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено, виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення; стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в рівних частках сплачений судовий збір в сумі 243,60 грн, тобто по 48,72 грн з кожного.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2020 року замінено позивача у справі з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент».

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25 червня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення - відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_5 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначив, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що заборонено виселяти громадян з квартири, яка була придбана не за кредитні кошти, чим порушив його права; що оскільки дане житло, з якого позивач просить виселити відповідачів, не було придбано за рахунок коштів, які надавалися в кредит, позивач повинен був вказати у позові, в яке житлове приміщення слід виселити відповідачів.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи. 22 вересня 2020 року до суду апеляційної інстанції електронною поштою надійшло клопотання від представника ОСОБА_5 про відкладення розгляду справи за сімейними обставинами, які судом визнані неповажними, тому це клопотання залишено без задоволення.

Заяв про відкладення розгляду справи від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_5 необхідно задовольнити, заочне рішення суду - скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що навіть якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), особи, які проживають в ньому, виселяються без надання іншого житлового приміщення.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 140 000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 11,50 % річних (а. с.5-7 том 1).

В забезпечення вимог за кредитним договором 14 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в заставу іпотекодержателю квартиру трикімнатну АДРЕСА_1 .

Як вбачається з пункту 4 цього договору права іпотекодавця на предмет іпотеки підтверджуються договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 11 вересня 2003 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Аверіною М.Е. за реєстровим № 1213, зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 12 вересня 2003 року, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 1463113, реєстраційний номер 2608537, номер запису П-5-61857 в книзі 1 (а.с.10-12 том 1).

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2012 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, позов задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 240/08-Ф від 14 серпня 2007 року в розмірі 3 698 162,06 грн; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 240/08-Ф від 14 серпня 2007 року в розмірі 3 698 162,06 грн звернуто стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки за договором іпотеки № 4182 від 14 серпня 2007 року і належить ОСОБА_1 ; надано право продажу зазначеної квартири з усіма повноваженнями, необхідними для здійснення продажу Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» будь-якій особі-покупцеві за ціною, встановленою на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; передано Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» в управління предмет договору іпотеки № 4182 від 14 серпня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит»: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 до її реалізації; вирішено питання щодо судових витрат (а. с.4 том 1).

Із довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації, наданої комунальним підприємством «Жилкомсервіс» (дільниця № 36) вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано п`ять осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а. с.17 том 1).

10 січня 2013 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» на адресу відповідачів направив вимогу про добровільне виселення та зняття з реєстраційного обліку № 10020/3037 від 09 січня 2013 року, яке відповідачі отримали 11 січня 2013 року (а. с.13, 14, 15, 16 том 1).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним.

Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яка є принципом цивільного судочинства, забезпечує розумний баланс між інтересами сторін.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у справі № 1326/1314/2012 (провадження № 14-358звц18 від 06 листопада 2018 року).

Відповідно до положень статей 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Згідно з нормою статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таке право визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Частиною першою статті 109 ЖК УРСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

У частині 3 статті 116 ЖК УРСР встановлено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Питання про виселення на підставі вищевказаної норми може ставитися лише в разі встановлення факту самоправного зайняття жилого приміщення та за відсутності згоди власника житла у будь-якій формі.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Такий висновок Верхового Суду України висловлений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16 та підстав відступити від нього Верховним Судом не встановлено.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частин першої, третьої статті 33 Закону «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, згідно з частиною першою якої звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частин другої, третьої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі, й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Вказану практику підтвердила й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Матеріали справи свідчать про те, що квартира АДРЕСА_1 , яка є іпотечним майном та про виселення відповідачів з якої просив позивач, була придбана не за рахунок кредитних коштів, наданих Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_6 на підставі укладеного між ними кредитного договору від 14 серпня 2007 року.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що передана ОСОБА_1 в іпотеку квартира була придбана нею не за рахунок кредиту (до укладення кредитного договору), суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відсутні передбачені законом підстави для виселення відповідачів із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог.

За таких обставин заочне рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, сплачений судовий збір за подачу заяви про перегляд заочного рішення в розмірі 384,20 грн та подачу апеляційної скарги в розмірі 365,40 грн, а всього в розмірі 749,60 грн підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» на користь ОСОБА_5 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2016 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Московський районний відділ у м. Харкова Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про виселення - залишити без задоволення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент» на користь ОСОБА_5 749, 60 грн судового збору за подачу заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 25 вересня 2020 року.