ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року

м.Суми

Справа №582/650/18

Номер провадження 22-ц/816/511/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання -Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Дружба-Нова»

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова»

на рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 30 жовтня 2019 року в складі судді Жмурченка В.Д., ухвалене в селищі міського типу Недригайлів, повний текст якого складено 08 листопада 2019 року,

в с т а н о в и в:

05 червня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до СТОВ «Дружба-Нова», в якому просив поновити його на роботі з 22 квітня 2016 року на посаді охоронця СТОВ «Дружба-Нова», стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 квітня 2016 року до дня ухвалення рішення у справі та 100000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що під час перебування у трудових відносинах з СТОВ «Дружба-Нова», 18 березня 2016 року його було призвано на військову службу, про що він попередив роботодавця та 29 березня 2016 року направлено у військову частину НОМЕР_1 у м. Старині Львівської області, а 31 березня 2016 року він підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.

При перебуванні у зоні АТО дізнався, що йому не виплачується середній заробіток відповідно до ст. 119 КЗпП України, а 24 травня 2018 року по прибуттю у відрядження за місцем проживання стало відомо, що наказом СТОВ «Дружба-Нова» «Про особовий склад» від 21 квітня 2016 року № 304-ОС його звільнено з роботи за особистою заявою з 22 квітня 2016 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, однак із заявою про звільнення до відповідача ніколи не звертався.

Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 30 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді охоронника (3.2 відділу безпеки Східного регіонального управління) СТОВ «Дружба-Нова».

Стягнуто з СТОВ «Дружба-Нова» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 квітня 2016 року по 30 жовтня 2019 року в сумі 140673 грн 16 коп.

Стягнуто з СТОВ «Дружба-Нова» на користь ОСОБА_1 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Стягнуто із СТОВ «Дружба-Нова» в дохід держави 1406 грн 70 коп судового збору.

В апеляційній скарзі СТОВ «Дружба-Нова», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач про своє звільнення дізнався у період з 23 травня 2018 року по 12 червня 2018 року, оскільки 26 січня 2018 року він звертався в Управління Держпраці у Сумській області щодо звільнення.

Вказує, що у журналі обліку трудових книжок міститься підпис ОСОБА_1 про отримання трудової книжки, що також свідчить про його обізнаність щодо звільнення та пропуск встановленого ст. 233 КЗпП України місячного строку на звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору. У порядку ст. 234 КЗпП України вказаний строк позивачу судом не поновлявся. Доводи про вчинення цього підпису не ОСОБА_1 , а іншою, не встановленою особою, не спростовано належними доказами і не встановлено висновком почеркознавчої експертизи у справі.

Зазначає, що Указом Президента України № 393/2018 від 26 листопада 2018 року в Україні був оголошений воєнний стан на період з 14 год 00 хв 26 листопада 2018 року до такого ж часу 26 грудня 2018 року, тобто вже після звернення позивача до суду.

Доводить, що позивач та його представник неодноразово не з`являлися в судове засідання без повідомлення причин, чим затягували розгляд справи, та заперечує проти стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу більше, ніж за один рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника СТОВ «Дружба-Нова» -адвоката Литвиненко Д.Г., яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 09 грудня 2015 року працював на посаді охоронника (3.2. Відділ безпеки Східного регіонального управління) у СТОВ «Дружба-Нова» (т.1, а.с. 16, 46).

За даними паспорта ОСОБА_1 значиться зареєстрованим по АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 5).

18 березня 2016 року ОСОБА_1 був прийнятий на облік Недригайлівським РВК Сумської області, 29 березня 2016 року направлений для проходження служби у військову частину НОМЕР_1 , де 04 квітня 2016 року прийняв військову присягу (т.1, а.с. 7-9).

Згідно з витягом із наказу директора СТОВ «Дружба-Нова» № 304-ОС від 21 квітня 2016 року «Про особовий склад», ОСОБА_1 22 квітня 2016 року звільнено з посади охоронника за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказано, що підставою звільнення є заява ОСОБА_1 (т.1, а.с. 47).

31 березня 2016 року ОСОБА_1 уклав з Міністерством оборони України контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб рядового складу, строком на 3 роки (т.1, а.с. 10-11).

Із витягу із наказу № 80 командира військової частини (по стройовій частині) пп НОМЕР_1 від 31 березня 2016 року ОСОБА_2 , вбачається, що ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу, призначено на посаду курсанта відповідно до спеціальності, прийнято на посаду і він приступив до виконання службових обов`язків (т.1, а.с. 211).

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_2 від 23 листопада 2017 року № 1705, ОСОБА_1 перебував на військовій службі у в/ч НОМЕР_2 з 02.08.2016 року по час видачі довідки; він дійсно у період з 18.09.2016 року по 14.10.2016 року, із 28.12.2016 року по 24.03.2017 року, із 06.04.2017 року по 13.04.2017 року, із 02.10.2017 року по час видачі довідки приймав участь у антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України у районі/ районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей у складі військової частини НОМЕР_2 (т. 1, а.с. 13).

Відповідно до відпускного квитка від 21 травня 2018 року, з 23 травня до 12 червня 2018 року ОСОБА_1 перебував у щорічній відпустці, після закінчення якої, зобов`язаний повернутися у місце дислокації військової частини НОМЕР_2 (т.1, а.с. 17).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення на роботі, суд першої інстанції, оцінивши надані по справі докази, мотивував рішення тим, що позивач, вступивши на військову службу, не мав наміру на звільнення з роботи, заяву про звільнення роботодавцю не подавав, а тому його звільнення за п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі заяви, яку він не підписував, під час проходження військової служби в особливий період, суперечить вимогам діючого законодавства, оскільки на нього поширюються передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України гарантії щодо збереження місця роботи та середнього заробітку. Перебуваючи з 29 березня 2016 року за місцем проходження служби, про своє звільнення він дізнався лише прибувши у щорічну відпустку з 23 травня по 12 червня 2018 року, а вже 05 червня 2018 року, в межах передбаченого ст. 233 КЗпП України місячного строку, звернувся з позовом про поновлення на роботі.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що незаконним звільненням ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню у порядку ст. 237-1 КЗпП України.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такий висновок узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Відповідно до положень ст. 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування в газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49.

Таким чином, із 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що мобілізація це комплекс заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економики, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, підприємств, організацій, установ на функціонування в умовах особливого періоду.

Особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15 січня 2015 року, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України у 2015 році оголошено часткову мобілізацію. У п. 7 Указу доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Статтею 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час виникнення правовідносин) визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Із викладеного вбачається, що за працівником, призваним на строкову військову службу, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві (установі, організації), в якому він працював на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

Враховуючи, що ОСОБА_1 вступив на військову службу під час дії особливого періоду, на нього розповсюджуються гарантії та компенсації, передбачені для працівників, які відповідно до ст. 119 КЗпП України залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» , «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», тому колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що звільнення позивача з роботи у СТОВ «Дружба-Нова» з 22 квітня 2016 року є незаконним.

При цьому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про дотримання позивачем встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП України місячного стоку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з дня коли він дізнався, або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно з 18 березня 2016 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу, приймав участь у антитерористичній операції, у зв`язку з чим був обмежений у вільному пересуванні і лише прибувши у щорічну основну відпустку в період часу з 23 травня 2018 року по 12 червня 2018 року в с. Вільшана Недригайлівського району Сумської області, з офіційних джерел дізнався про своє звільнення і 05 червня 2018 року (в межах місячного строку) звернувся до суду за захистом порушеного права.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про обізнаність позивача про звільнення з роботи в СТОВ «Дружба-Нова» з січня 2018 року, оскільки повідомлення з Управління Держпраці в Сумській області та з Управління Держпраці в Чернігівській області про його звільнення, від 02 лютого 2018 року, 09 лютого 2018 року, 15 березня 2018 року направлялися за адресою реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 14, 15, 16, 53), однак, у цей період він перебував за місцем проходження військової служби в зоні АТО і вказані повідомлення дійсно отримав уже після 23 травня 2018 року.

Саме по собі звернення позивача до Сумського обласного контактного центру від 26 січня 2018 року щодо з`ясування обставин його звільнення з роботи під час проходження військової служби, до отримання відповіді, не свідчить про його обізнаність про звільнення (т.1 а.с. 51, 52).

Будь-яких належних доказів отримання позивачем цих повідомлень до травня 2018 року відповідачем не надано ні суду першої ні апеляційної інстанції.

Факт перебування позивача у відпустці за період проходження військової служби лише у червні 2018 року підтверджується також повідомленням військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_3 від 03 липня 2018 року (т.1, а.с. 50).

Крім того, всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем не доведено факту ознайомлення ОСОБА_1 з наказом про звільнення з роботи № 304-ОС від 21 квітня 2016 року, вручення йому наказу про звільнення, видачі трудової книжки. У журналі обліку трудових книжок значиться запис щодо трудової книжки ОСОБА_1 , серії НОМЕР_3 , однак конкретна дата її отримання працівником не вказана (т.1, а.с. 49).

Оскільки судом встановлено та не спростовано відповідачем у справі, що з 18 квітня 2016 року позивач перебував на строковій військовій службі, не отримав копії наказу про звільнення та трудової книжки, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що він не пропустив строк для звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору про його звільнення.

Згідно з висновком експерта Сумського НДЕКЦ МВС України №19/119/6-6/93е від 28 вересня 2018 року, наданим справі за клопотанням представника позивача, встановлено, що досліджуваний рукописний текст заяви про звільнення ОСОБА_1 від 21 квітня 2016 року, а саме: «Директору СТОВ «Дружба-Нова» Макуха І.В. охоронника СВ. Східного РУ ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Заява Прошу Вас звільнити мене з роботи за згодою сторін з 22.04.2016 р. 21.04.2016 р. ОСОБА_1 », виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою згідно зразків, наданих на дослідження. Відповісти на питання «Ким, ОСОБА_1 , чи іншою особою виконано підпис в заяві про звільнення від 21.04.2016 р.» не є можливим з причин, вказаних у дослідницькій частині висновку експерта. (т. 1, а.с. 95-106).

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача наміру звільнятися з робити у СТОВ «Дружба-Нова» та, відповідно, не подання ним заяви про звільнення, зроблений на підставі належним чином оцінених доказів у справі, а саме: висновку експерта, з урахуванням показань свідків, а саме: працівників СТОВ «Дружба-Нова» ОСОБА_4 , який вказав про бажання ОСОБА_1 продовжити працювати у відповідача після повернення з військової служби, ОСОБА_5 , що зазначив про небажання позивача забирати у роботодавця свою трудову книжку.

Свідок ОСОБА_6 підтвердила, що її зять ОСОБА_1 за місцем реєстрації не проживає, адресовану йому за цією адресою кореспонденцію не отримував, від працівника СТОВ «Дружба-Нова» їй надходило прохання прийти комусь із родичів і написати заяву про звільнення від імені ОСОБА_1 .

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що за встановлених обставин справи не підлягає застосуванню визначене ч. 2 ст. 235 КЗпП України обмеження в один рік строку стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова» залишити без задоволення.

Рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді: В.І. Криворотенко

С.С. Ткачук