Справа № 214/4910/20
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 серпня 2020 року Саксаганський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого судді Гриня Н.Г.,

секретаря судового засідання Звада Л.В.,

за відсутності сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 214/4910/20 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна сумісної власності подружжя, -

В с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою 14.07.2020 року, в якій просить суд: визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що є об`єктом сумісної власності подружжя; стягнути з відповідача на її користь витрати по оплаті судового збору у розмірі 2021 грн. 25 коп., та витрати пов`язанні з наданням правової допомоги у сумі 700 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 23 грудня 1989 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який 25.07.2017 року було розірвано. Під час шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з 43,7 кв.м житлової площі, загальна площа 63,10 кв.м. У спірній квартирі зареєстрована вона, відповідач та їх донька. Мирним шляхом вирішити питання щодо поділу майна невдалось, тому вона вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою суду від 03.08.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 , з призначення до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, згідно заяви просила розгляд справи здійснювати за її відсутності, позовні вимоги підтримала.

Відповідач ОСОБА_2 правом на участь в судовому засіданні не скористався, згідно заяви просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги визнає.

Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись.

Суд, дослідивши матеріали справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог за таких підстав.

Так, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлбюбі з 23 грудян 1989 року, який розвірно 25 липня 2017 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданого Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального упрвління юстиції у Дніпропетровській області (а.с. 15).

З договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , від 20.09.1996 року вбачається та сторонами визнано, в період перебування сторін в шлюбі було придбано нерухоме майно - квартиру житловою площею 43,70 кв.м., загальною площею 63,10 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_2 в Криворізькому БТІ на підставі нотаріально посвідченого посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Алтаповим В.В договору купівлі-продажу серії від 20.09.1996 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що оскільки квартира придбана в період перебування їх в шлюбі зі ОСОБА_2 є спільною сумісною власністю подружжя із рівністю їх часток, а тому відповідно просила суд визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного майна. Перевіряючи обґрунтованість таких вимог позивача із наданням оцінки доводам в контексті дослідження обсягу наявних доказів в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Відповідно до Конституції України, засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.ст.60-63,68 СК України, за приписами яких будь-яке майно (крім речей індивідуального користування та речей, які виключені з цивільного обороту), набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб.

Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення.

У силу роз`яснень викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.2, ч.3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ч.1,3 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а в разі неподільності - присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано ст.71 СК України.

Крім того, відповідно до ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитись від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження по справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У раз визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Таким чином, враховуючи доведеність обставин придбання спірної квартири в період перебування сторін в офіційно зареєстрованому шлюбі, будь-якої домовленості між співвласниками нерухомого майна щодо його поділу з відступленням від рівності часток судом не встановлено, заяву відповідача про визнання позову, тому суд приходить до висновку, що частки кожного є рівними та становлять по 1/2 за кожним та може за нею може бути визнано право власності на 1/2 частину спірної квартири. За даних обставин позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.142 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача у зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, а тому вважає за необхідне повернути позивачеві 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 1010,63 грн. а інші 50% судового збору (1010,63 грн. відповідно) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

При цьому, стосовно відшкодування витрат повзаних з наданням правової допомоги суду виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При цьому, позивачем не надано жодних доказів в обґрунтування вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу,

Оскільки документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлених у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо) не надано, тому підстави для стягнення вказаних витрат відсутні через їх недоведеність.

Право власності на спірне нерухоме майно підлягає державній реєстрації в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з метою офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Керуючись ст. 57, 60 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 228-229, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна сумісної власності подружжя, - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 63,10 кв.м, житлова 43,70 кв.м.

Визначити, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 є рівними та становлять по 1/2 частині за кожним.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 загальною площею 63,10 кв.м, житлова 43,70 кв.м.

Право власності на нерухоме майно на підставі рішення суду підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом.

Після набрання рішенням суду законної сили видати виконавчий лист для пред`явлення на виконання у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження» в частині стягнення судових витрат.

Повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з державного бюджету судовий збір в розмірі 1010 (одна тисяча десять ) гривень 63 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП невідомий, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , судовий збір в розмірі 1010 (одна тисяча десять ) гривень 63 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Текст рішення складено 20.08.2020 року.

Суддя Н.Г. Гринь