17 лютого 2020 року
Справа №576/1342/17
Номер провадження 22-з/816/26/20
Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),
суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.
з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення
в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, -
Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02 березня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Сумської області від 26 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02 березня 2018 року у даній справі скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на легковий автомобіль «Hyundai Elantra», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 142 756 грн 11 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти у сумі 71378 грн 05 коп. в рахунок грошової компенсації за 1/2 частку належного їй рухомого майна.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 3213 грн 78 коп. та 2034 грн 67 за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

24 січня 2020 року до Сумського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у даній справі, в якому він просить зазначити номер кузова присудженого йому згідно з постановою Апеляційного суду Сумської області від 26 липня 2018 року автомобіля. Заява про ухвалення додаткового рішення мотивована тим, що без зазначення в рішенні суду ідентифікаційного номера автомобіля він позбавлений можливості зареєструвати за собою право власності на цей автомобіль.

У зв`язку із вказаним, дана справа була витребувана з Глухівського міськрайонного суду Сумської області і надійшла до Сумського апеляційного суду 07 лютого 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що заява про ухвалення додаткового рішення підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 2, 3 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, є верховенство права.

Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)).

Елементом права на справедливий судовий розгляд є право на доступ до суду. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що це право не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу до суду потребує регулювання з боку держави. Для такого регулювання Держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду, але застосовані ними обмеження не повинні звужувати чи не применшувати можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що нівелюється сама сутність цього права (див. mutatis mutandis рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини» («Prince Hans-Adam II Of Liechtenstein v. Germany») від 12 липня 2001 року, заява № 42527/98, § 44).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безімянная проти Росії» (заява № 21851/03) констатував порушення «самої суті права заявника на доступ до суду», а отже порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказавши, що «заявниця опинилася у замкнутому колі, у ситуації, коли внутрішньодержавні суди вказували один на одного і відмовлялись розглядати її справу, зважаючи на нібито обмеження своїх судових повноважень. Внутрішньодержавні суди фактично залишили заявницю у судовому вакуумі без будь-якої вини з її сторони».

Верховний Суд, здійснюючи послідовне тлумачення норм процесуального права у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 573/1822/16-ц дійшов висновку, що положення статті 270 ЦПК України про те, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, необхідно розуміти так, що вказівка «суд, що ухвалив рішення» - це суд тієї інстанції (першої, апеляційної чи касаційної), що ухвалював це судове рішення.

Як передбачено пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року за № 1388, державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України «Про дорожній рух»).

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку, зокрема, копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин.

Разом з тим, як вбачається з абзацу 4 резолютивної частини постанови Апеляційного суду Сумської області від 26 липня 2018 року, яким визнано за ОСОБА_1 право власності на легковий автомобіль «Hyundai Elantra», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 142 756 грн 11 коп., в ньому відсутні дані про номер кузова вказаного автомобіля, тобто, його ідентифікаційний номер, що унеможливлює виконання вказаного судового рішення щодо реєстрації за відповідачем права власності на цей автомобіль.

При цьому, відповідно до свідоцтва про реєстрацію права власності серії НОМЕР_2 від 27 травня 2008 року легковий автомобіль «Hyundai Elantra», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 (а.с. 217).

За таких обставин, коли суд апеляційної інстанції, вирішивши питання про право відповідача ОСОБА_1 щодо визнання за ним права власності на спірний автомобіль, не вказав ідентифікаційний номер вказаного майна, тобто, не зазначив у повному обсязі дані про майно, яке підлягає передачі відповідачу, тому колегія суддів вважає необхідним ухвалити додаткове рішення, яким викласти абзац 4 резолютивної частини постанови Апеляційного суду Сумської області від 26 липня 2018 року в такій редакції: «Визнати за ОСОБА_1 право власності на легковий автомобіль «Hyundai Elantra», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 вартістю 142 756 грн 11 коп.».

Отже, заява про ухвалення додаткового рішення підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 270; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнити.

Ухвалити додаткове рішення, яким викласти абзац 4 резолютивної частини постанови Апеляційного суду Сумської області від 26 липня 2018 року в такій редакції: «Визнати за ОСОБА_1 право власності на легковий автомобіль «Hyundai Elantra», 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 вартістю 142 756 грн 11 коп.».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку не оскаржується.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко