Справа № 461/6225/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Ванівський О.М.
Провадження № 22-ц/811/518/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.,

з участю: представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 червня 2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 звернувся з позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради в якому просив суд визнати підвальне приміщення площею 110,8 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 приналежністю до квартири АДРЕСА_2 ; припинити право власності ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 на підвальні приміщення площею 110,8 кв.м., позначені на поверхневому плані індексами І,ІІ,ІІІ,IV,V,VI,VII,VIII в будинку АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_6 право власності на підвальні приміщення площею 110,8 кв.м., позначені на поверхневому плані індексами І,ІІ,ІІІ,IV,V,VI,VII,VIII в будинку АДРЕСА_1 ; зобов`язати Відділ приватизації державного житлового фонду Галицького району управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради внести відповідні зміни до правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_2 .

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що позивачу та відповідачам на праві спільної власності належить підвальне приміщення площею 110,8 кв.м., що складається з приміщень позначених на поверхневому плані індексами І,ІІ,ІІІ,IV,V,VI,VII,VIII в будинку АДРЕСА_1 . Вказує, що ним та відповідачами було об`єднано квартири АДРЕСА_3 , а відтак і приналежні підвальні приміщення також було об`єднано. Оформити відповідні договори про відчуження майна позивачеві відповідачі відмовляються, оскільки після здійсненого об`єднання підвальних приміщень в один цілісний об`єкт виникла необхідність внесення змін до правовстановлюючих документації. Відділ приватизації державного житлового фонду Галицького району управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради вносити такі зміни також відмовляється у зв`язку з чим відповідачі обмежені у праві розпорядження своїм майном та не відчужують його позивачеві.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 14 червня 2013 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Припинено право власності ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 на підвальні приміщення площею 110,8 кв.м., позначені на поверхневому плані індексами І,ІІ,ІІІ,IV,V,VI,VII,VIII в будинку АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_6 право власності на підвальне приміщення площею 110,8 кв.м., що складається з приміщень, позначених на поверхневому плані індексами І,ІІ,ІІІ,IV,V,VI,VII,VIII в будинку АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 , в апеляційній скарзі покликається на те, ОСОБА_2 та членам його сім`ї, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру. З вказаного свідоцтва також вбачається, що апелянтам належить на праві приватної власності комора в підвалі цього ж будинку площею 8,0 кв.м. Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи за позивачем право власності на підвальні приміщення, суд першої інстанції вирішив питання про права ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , припинивши їх право власності на спірні підвальні приміщення в будинку АДРЕСА_1 . Стверджує те, що рішення загальних зборів ОСББ «Престиж-технік» від 28.11.2012 року щодо закріплення підвальних приміщень площею 110,8 кв.м., що складається з приміщень, позначених на поверхневому плані індексами І,ІІ,ІІІ,IV,V,VI,VII,VIII в будинку АДРЕСА_1 , не приймалося. Більше того, керівником зазначеного об`єднання є ОСОБА_3 , проте жодного протоколу від 28.11.2012 року, як керівник, він не підписував та не затверджував.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_6 та припиняючи право відповідачів на належні їм частки у спільному майні, суд першої інстанції виходив з положень ч.2 ст. 365 ЦК України, врахував фактичну відмову відповідачів від належних їм часток на користь позивача, виплату ним грошової компенсацію часток, належних відповідачам, неможливість спільного використання належного співвласникам підвального приміщення та утримання його саме позивачем.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно дост.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом і є непорушним.

Згідно із ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частинами 1 та 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, як це передбачено ст. 391 ЦК України.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, звернутися з позовом про захист права власності шляхом його визнання може саме власник цього майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. І це право повинно підтверджуватися відповідними правовстановлюючими документами, на підставі яких у встановлених законом випадках здійснюється реєстрація права власності.

Верховний Суд України у справі № 6-244цс14, предметом якої був спір про визнання права власності на нежитлові приміщення, зробив правовий висновок про те, що частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , підстава виникнення права власності рішення Галицького районного суду м. Львова від 19.11.2009 року.

В технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_5 , виданому 25.12.2009 року, зазначена технічна характеристика квартири, відповідно до якої квартира складається з дев`яти житлових кімнат, житловою площею 222.9 кв.м, кухні площею 15.2 кв.м, ванна кімната площею 4.8 кв.м, вбиральня площею 2.8 кв.м, коридори площею 7.1 і 8.2 кв.м, санвузол 6.4 кв.м і 2.8 кв.м, хол площею 34.5 кв.м, загальна площа квартири 307.8 кв.м.

Як вбачається з технічного паспорту, приналежність до квартири АДРЕСА_2 підвальних приміщень площею 110.8 кв.м не зазначена.

З копії свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів 25.07.1996 року, вбачається, що ОСОБА_2 та членам його сім`ї, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_4 , а також комора в підвалі будинку за цією ж адресою площею 8 кв.м.

Тобто, копією свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів 25.07.1996 року, підтверджується належність до квартири АДРЕСА_6 комори в підвалі площею 8.0 кв.м.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Задовольняючи позов ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 отримали компенсацію належних їм часток у спільному майні, написали відмови від таких на користь позивача, а відтак існують належні правові підстави для припинення прав відповідачів на належні їм частки у спільному майні та визнання за позивачем права власності на підвальне приміщення площею 110,8 кв.м., що складається з приміщень, позначених на поверхневому плані індексами І,ІІ,ІІІ,IV,V,VI,VII,VIII в будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи оскаржуване рішення та припиняючи право власності ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 на підвальні приміщення площею 110.8 кв.м, а саме, приміщення, позначені на поверхневому плані індексами І,ІІ,ІІІ,IV,V,VI,VII,VIII в будинку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції не з`ясував фактичні обставини справи, зокрема, не з`ясував, чи ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 є власниками цих підвальних приміщень, якими правовстановлюючими документами це їхнє право підтверджується, обставини та підстави набуття ними права власності на спірні підвальні приміщення, і за відсутності документів, які б підтверджували належність відповідачам підвальних приміщень площею 110.8 кв.м, позначених на поверхневому плані індексами І,ІІ,ІІІ,IV,V,VI,VII,VIII в будинку АДРЕСА_1 на праві власності, припинив це право.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження належності ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 на праві власності підвальних приміщень площею 110.8 кв.м, а саме, приміщень, позначених на поверхневому плані індексами І,ІІ,ІІІ,IV,V,VI,VII,VIII в будинку АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з доводами апелянтів про те, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 , суд першої інстанції фактично припинив право спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на комору у підвалі площею 8.0 кв.м в будинку по АДРЕСА_1 , право на яку підтверджується копією свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого виконкомом Львівської міської ради народних депутатів 25.07.1996 року.

Припинивши право власності ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 на підвальні приміщення площею 110.8 кв.м, а саме, приміщення, позначені на поверхневому плані індексами І,ІІ,ІІІ,IV,V,VI,VII,VIII в будинку АДРЕСА_1 та визнавши за ОСОБА_6 право власності на ці приміщення, суд першої інстанції порушив законні права та інтереси апелянтів, які не були залучені до участі у справі.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає позовні вимоги ОСОБА_6 безпідставними та необгрунтованими, оскільки не може бути припиненим в судовому порядку право власності особи на майно, якщо таке право вона у встановленому законом порядку не набула.

Крім цього, визнавши за ОСОБА_6 право власності на підвальні приміщення площею 110.8 кв.м, а саме, приміщення, позначені на поверхневому плані індексами І,ІІ,ІІІ,IV,V,VI,VII,VIII в будинку АДРЕСА_1 , суд першої інстанції, всупереч вимогам ст. 321 ЦК України, протиправно позбавив співвласників квартири АДРЕСА_7 цього ж житлового будинку ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 права на комору у підвальному приміщенні площею 8.0 кв.м.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів доходить висновку по те, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 підлягає до задоволення, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням постанови про відмову в задоволенні позову ОСОБА_11 .

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 червня 2013 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 13.02.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.