Справа № 242/3722/15-ц
Провадження № 4-с/242/28/20
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и
18 серпня 2020 року м.Селидове
Селидівський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Черкова В.Г., при секретарі Кідрон О.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Селидове скаргу ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , на бездіяльність Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків),-
в с т а н о в и в:
30.06.2020 р. заявник звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця.
В обґрунтування заяви зазначив, що рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 22.10.2015 р. з нього на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти на утримання дітей. Отримав розрахунок заборгованості по аліментах, відповідно до якого вважає, що державним виконавцем змінено розмір стягуваних аліментів. Просив визнати дії Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) протиправними.
Також, 08.07.2020 р. подав додаткові пояснення, в яких просив зупинити стягнення з нього аліментів на утримання дітей та вирішити місце проживання дитини з ним.
У судовому засідання ОСОБА_1 пояснив, що фактично бажає зупинення стягнення з нього аліментів на утримання дітей та вирішити місце проживання дитини з ним. Зазначив, що взагалі нічого не отримував, не знав про виконання, доки не став продавати автомобіль.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).
Статтею 18 ЦПК України визначено, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до п.2 та п.3 ч.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. - і за її межами. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Аналогічні положення містяться і в ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».
За вимогами ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права і свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
При цьому, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як визначено в ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно положень ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що скарга є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки в обґрунтування скарги заявником не надано доказів на підтвердження неправомірних дій державного виконавця. Твердження щодо зміни розміру стягуваних аліментів державним виконавцем не відповідають дійсності, оскільки заявник долучає до скарги копію рішення суду від 22.10.2015 р., яким з нього на користь ОСОБА_2 стягнуті аліменти у розмірі 1/3 частини доходів щомісячно до повноліття дитини. Як вбачається з Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, наданого державним виконавцем, аліменти з ОСОБА_1 стягуються у розмірі 1/3 частини його заробітку з 2016 р. по день звернення до суду із зазначеною скаргою.
Натомість, в додаткових поясненнях до скарги заявник ставить питання про зупинення стягнення з нього аліментів на утримання дітей та вирішення місця проживання дитини з ним, що не є предметом розгляду скарги, оскільки державний виконавець не має повноважень вирішувати зазначенні питання. Ці вимоги вирішуються у судовому порядку шляхом звернення до суду із відповідними позовними заявами.
Ухвалою суду від 26 червня 2020 року було задоволено скаргу ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , на бездіяльність Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків).
Таким чином, судом встановлено, що заявником не надано доказів вчинення протиправних дій державним виконавцем, що призвело до порушення його прав, а тому скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447, 448, 449, 450, 451 ЦПК України суд, -
У задоволені скарги ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , на бездіяльність Селидівського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) відмовити в повному обсязі.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Донецького апеляційного суду з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя