Дата документу 26.08.2020 Справа № 335/3108/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/3108/19 Головуючий у 1-й інстанції: Макаров В.О.
Провадження №22-ц/807/195/20 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаряПодліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визначення місця проживання дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району про визначення місця проживання дитини.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що з 16 лютого 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який розірвано заочним рішенням Орджонікідзвського районного суду м. Запоріжжя 25 липня 2018 року. Від спільного подружнього життя мають дитину сина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу, малолітній ОСОБА_5 залишився проживати разом із матір`ю, проте, проживання дитини з ОСОБА_4 , на його думку негативно впливає на здоров`я, виховання, розвиток сина. У зв`язку з існуючими перешкодами у спілкуванні з сином, 16 січня 2019 року, головою Районної адміністрації Запорізької міської ради по Заводському району було винесено розпорядження № 14р, яким встановлено графік спілкування ОСОБА_2 з сином. Вказуючи на те, що утриманням та вихованням дитини переважно займається він, дитина фактично проживає у нього, тому позивач вважає, що місце проживання ОСОБА_5 має бути визначено з ним, оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Із урахуванням зазначеного ОСОБА_2 просив суд:

Визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його батьком ОСОБА_2 за місцем проживання батька.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про визначення місця проживання дитини, задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_2 за місцем проживання батька.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року, скасувати, провадження у справі закрити на піставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_6 створено умови для проживання та всебічного розвитку дитини. Рішення суду по вказаній категорії справ повинно ухвалюватись, в першу чергу в інтересах дитини. Вважає, що нею завжди забезпечувався належний життєвий рівень для сина: він завжди був нагодований, одягнутий, відвідував дошкільні навчальні заклади. Вказує, що окрім ОСОБА_7 має ще двох дітей: доньку ОСОБА_8 - 13 років та доньку ОСОБА_9 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 . На жодних обліках, як проблемна родина, ні вона, ні її діти ніколи не перебували. В матеріалах справи відсутній письмовий висновок органу опіки щодо визначення місця проживання дитини, що свідчить про прушення судом норм матеріального права, а саме ст. 19 СК України. Крім того, зазначає, що на момент ухвалення судового рішення спору між батьками про місце проживання дитини не існує, оскільки на момент звернення до суду із позовом та на момент ухвалення судового рішення дитина проживала разом із батьком, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд мав би закрити провадження у справі, тому підстав для ухвалення рішення про задоволення позовних вимог у суду не було.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом з батьком ОСОБА_2 , умови мешкання відповідають необхідним стандартам та задовольняють всі необхідні потреби дитини. Крім того, судом враховано, що при визначенні місця проживання дитини з батьком не відбувається примусової зміни місця проживання дитини. Судом першої інстанції також взято до уваги поясненя відповідачки, в яких вона не заперечувала проти проживання дитини разом з батьком, за умови, щоб він не чинив їй перешкод у спілкуванні з сином. Враховуючи, що місце проживання дитини разом з батьком сприятиме захисту її інтересів та здоров`я, суд прийшов до висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з батьком ОСОБА_2 , за місцем його проживання.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 від 16 лютого 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 16 лютого 2013 року було зареєстровано шлюб, про що складено відповідний актовий запис №28. Прізвище дружини після укладення шлюбу присвоєно ОСОБА_10 .(а.с. 12).

Під час перебування у шлюбі, у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про народження від 26 жовтня 2017 року серії НОМЕР_2 , виданого Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. (а.с. 13).

Відповідно до заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 липня 2018 року, шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 , зареєстрований 16 лютого 2013 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №28 розірвано.(а.с.14).

Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 31 травня 2018 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_11 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 06 березня 2018 року і до досягнення дитини повноліття. (а.с. 15-16).

Як вбачається з постанови державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції у Запорізькій області Букацелі С.І. про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п, 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», станом на 01 грудня 2018 року борг за виконавчим документом про стягнення з ОСОБА_2 аліментів за вищевказаним рішенням суду - відсутній. (а.с.22).

Згідно довідок Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 04 травня 2019 року, ОСОБА_2 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з 19 лютого 1992 року по теперішній час, а малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за цією ж адресою починаючи з 08 травня 2013 року. (а.с. 40)

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов, складеного комісією Відділу по Вознесенівському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, вбачається, що за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 , умови проживання для дитини створено належним чином. (а.с. 39).

Згідно довідки директора Запорізької дитячої музичної школи № 3 Запорізької міської ради № 451 від 09 жовтня 2018 року, ОСОБА_5 зарахований у Запорізьку дитячу музичну школу № 3 на відділ початкового естетичного виховання у підготовчий клас, з 01 жовтня 2018 року (наказ від 01 жовтня 2018 року № 51-р), викладач Жупаненко Л.Г. Характеризується у музичній школі лише позитивно та добре.(а.с. 28).

Відповідно до довідки Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, ОСОБА_2 з 07 листопада 2015 року проходить службу в поліції, з 09 грудня 2016 року проходить службу на посаді дільничого офіцера поліції сектору превенції Вознесенівського відділу поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області. (а.с. 35).

За місцем роботи ОСОБА_2 характеризується позитивно, що підтверджується службовою характеристикою. (а.с. 36).

Відповідно до висновку Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району №01-10/0823 від 25 травня 2020 року, орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 з батьком ОСОБА_2 , так як дитина прихильна до батька та, враховуючи результати бесід, бажає жити з ним за власним бажанням. (а.с. 228-229).

Згідно з висновком спеціаліста-психолога ОСОБА_12 від 19 листопада 2019 року, проживання малолітнього ОСОБА_5 в родині матері негативно вплинуло на емоційний та психологічний стан дитини, ОСОБА_13 відмовляється зустрічатися та спілкуватися з матірю, його відмова обумовлена негативними спогадами та емоціями, пов`язаними із фізичним та психологічнимм насиллям в сім`ї матері. Дитина емоційно позитивно ставиться до батька, до матері ставиться негативно, вважає, що вона його ображала і не захищала від психологічного та фізичного насилля з боку старшої сестри та її нового чоловіка. У висновку також зазначається, що враховуючи необхідність того, щоб дитина спілкувалась з матір`ю та налагоджувала з нею відносини, з урахуванням негативних спогадів про фізичне та психологічне насилля з боку матері, з психологічної точки зору, рекомендовано проводити зустрічі з матір`ю в присутності батька ОСОБА_2 .

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Згідно зі ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі статтями 8, 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

При визначенні місця проживання дитини у разі окремого проживання батьків застосовується принцип забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17).

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі "Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі "Олсон проти Швеції" (№ 2) від 27 листопада 1992 року, ОСОБА_2, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Суд при прийнятті рішення надає переваги та керується ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, яка передбачає, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Зокрема, зібрані докази свідчать про те, що ОСОБА_2 постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові, батько вчить з дитиною уроки, прихильність дитина на час розгляду справи надає більше батькові, наявність у сім"ї ОСОБА_2 упорядженого жилого приміщення, можливість створення умов належного виховання та розвитку.

Колегія суддів враховує висновок органу опіки та піклування №01-10/0823 від 25 травня 2020 року, за яким орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити проживання малолітнього ОСОБА_7 з батьком ОСОБА_2 , так як дитина прихильна до батька та, враховуючи результати бесід, бажає жити з ним за власним бажанням.

При наданні цього висновку орган опіки та піклування взяв до уваги ту обставину, що під час засідання комісії 02.12.2019 року про розгляд питання визначення порядку участі ОСОБА_6 у вихованні малолітнього ОСОБА_5 в присутності обох батьків дитини було наголошено на високу вірогідність ризиків вчинення чоловіком ОСОБА_14 насилля по відншенню до малолітнього ОСОБА_5 .

У відповідності до правової позиції, висловленої в ухвалі від 11 травня 2012 року у справі № 6-41653св11 Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ, відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року (995-384), найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Визначення місця проживання дитини з батьком за даним рішенням не порушує батьківські права іншого із батьків матері ОСОБА_6 .

Слід зауважити, що під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Ухвалюючи рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову 17 жовтня 2018 року, якою відступлено від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. В постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, N 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків.

Судом установлено, що сторони у справі характеризуються позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебувають, мають постійний прибуток.

Доказів того, що будь-хто із батьків своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові малолітньої дитини, суду не надано.

При вирішенні судового спору щодо визначення місця проживання дититни, судом першої інстанції встановлено факт того, що під час проживання дитини з матір`ю ОСОБА_3 , остання своїми свідомими діями перешкоджає спілкуванню ОСОБА_2 з сином, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що спору між батьками про визначення місця проживання дитини не існує.

З огляду на вищезазначене , суд першої інстанції, оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, з`ясувавши обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку, що з метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав і законних інтересів малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , найкращим інтересам дітини буде відповідати визначення місця мешкання його разом з батьком, а відтак наявні підстави для задоволення позову про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають та не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, та незгоди з висновками суду першої інстанції. Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, суд першої інстанції надав належну правову оцінку вказаним доводам та у контексті першочергового врахування інтересів малолітньої дитини , які переважають над інтересами батьків, обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітнього сина з ним.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно з підпунктами "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст..ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31 серпня 2020 року.

Головуючий, суддяСуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Кочеткова І.В.