ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/821/1177/20Головуючий по 1 інстанції Пічкур С.Д. Доповідач в апеляційній інстанції Бондаренко І.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Новікова О.М.,

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 06 листопада 2015 року, ухвалене в складі судді Пічкур С.Д., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в :

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 . Після її смерті спадщину за законом прийняли її діти, а саме позивач та її брат ОСОБА_5 . Відповідно частка позивача у спадщині складає Ѕ частину.

За життя, 24 травня 2012 року, ОСОБА_4 надала в позику відповідачу 3000 доларів США по курсу в національній валюті терміном на 6 місяців під 5% на місяць із щомісячною сплатою відсотків. За спливом шести місяців розрахунок 3000 доларів США сплачується по курсу в національній валюті.

01 червня 2012 року відповідач написала розписку про те, що бере 1200 доларів США під 5% щомісячно терміном дії на 6 місяців 2012 року. Через 6 місяців 1000 доларів США зобов`язалась розрахуватись по курсу в національній валюті.

Відповідачка повністю сплатила проценти позикодавцю за користування грошовими коштами за позикою тільки за період з червня по жовтень 2012 року в сумі 1680 гривень щомісячно.

За листопад 2012 року сплатила проценти в сумі 500 гривень тільки за договором позики від 01 червня 2012 року.

Суму позики за договорами від 24 травня 2012 року та від 01 червня 2012 року позичальниця не повернула ні позикодавцю, ні її спадкоємцям.

Після смерті позикодавця відповідач сплатила позивачу проценти лише за червень, липень, вересень, листопад, грудень 2013 року та січень 2014 року.

Основна заборгованість за договором позики від 24 травня 2012 складає 3000 доларів США.

Розмір несплачених процентів за період з листопада 2012 року по травень 2013 року, серпень, жовтень 2013 року, з лютого 2014 року по травень 2015 року, тобто за 25 місяців складає 3750 доларів США.

Крім того, позивач нарахувала три проценти річних від простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, починаючи з 25 листопада 2012 року по 18 червня 2015 року, тобто за 936 днів прострочення, які складають 230.79 доларів США.

Основна заборгованість за договором позики від 01 червня 2012 року складає 1200 доларів США.

Розмір несплачених процентів за період з грудня 2012 року по травень, серпень, жовтень 2013 року, з лютого 2014 року по травень 2015 року, тобто за 24 місяці складає 1440 доларів США. Крім того, позивач нарахувала три проценти річних від простроченої суми на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, починаючи з 01 грудня 2012 року по 18 червня 2015 року, тобто за 930 днів прострочення, які складають 91,73 доларів США.

Посилаючись на те, що її частка у спадщині складає Ѕ частину позивач просила суд стягнути на свою користь із відповідача за договором позики від 24 травня 2012 року борг в сумі 33210 гривень; проценти за користування позикою в сумі 41512 гривень 50 копійок; три процента річних в сумі 2554 гривні 73 копійки, а всього 77277 гривень 23 копійки.

Також просила стягнути заборгованість за договором позики від 01 червня 2012 року: борг в сумі 13284 гривні; проценти за користування позикою в сумі 15940 гривень 80 копійок; три процента річних в сумі 1015 гривень 34 копійки, а всього 30240 гривень 14 копійок.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 06 листопада 2015 року позов задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 107517 гривень 37 копійок заборгованості за договором позики.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що відповідач не оспорювала договори позики, не надала підтверджень виконання своїх зобов`язань з договорами, своїх розрахунків не навела, розмір заборгованості не спростувала.

На вказане рішення подав апеляційну скаргу ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, проте вважає, що оскаржуване рішення впливає на його інтереси, права та обов`язки. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 16 червня 1987 року апелянт зареєстрував шлюб із відповідачем. Оскаржуване рішення про стягнення боргу з ОСОБА_3 стосується об`єкта права спільної сумісної власності (доходу), одержаному одним із подружжя. Тобто, відповідальність за договорами позики, укладеними відповідачкою, стосуються сімейного бюджету та прав апелянта. Виконання рішення є фактичним розпорядженням майном (грошовими коштами), що належать, в тому числі, і скаржнику на праві спільної сумісної власності. Крім того, зазначає, що місцевим судом розглядався позов другого спадкоємця позикодавця до відповідачки, за результатами розгляду якого суд стягнув заборгованість в іншому розмірі. У справі за позовом ОСОБА_2 позивачка визнала часткову оплату ОСОБА_3 процентів за червень-грудень 2013 року та січень 2014 року. Також, зазначає, що за договором позики позичальник зобов`язалась повернути не 1200 доларів США, а 1000 доларів США. До того ж, в розписці не вказано, хто саме взяв борг в розмірі 1200 доларів США. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не дослідив оригінал розписки, а її копія належним чином не посвідчена.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд прийшов до наступних висновків.

Предметом позову є стягнення заборгованості за договором позики спадкоємцем позикодавця.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до правового висновку викладеного Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Положення частини четвертої статті 202, частини другої статті 626, статті 1046 ЦК України дозволяють стверджувати, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення договору позики всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Вказаний висновок викладено Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до оригіналу розписки (а.с. 87) ОСОБА_3 взяла в позику у ОСОБА_4 24 травня 2012 року три тисячі доларів США по курсу в національній валюті під 5% на місяць терміном дії на 6 місяців 2012 року. Проценти зобов`язалась сплачувати щомісячно. Через 6 місяців розрахунок трьох тисяч доларів США сплачується по курсу в національній валюті. В цій же копії розписки зазначено, що 01 червня 2012 року позичальниця взяла 1200 доларів США під 5% щомісячно терміном дії на 6 місяців 2012 року, через 6 місяців одну тисячу доларів США зобов`язалась розрахуватись по курсу в національній валюті. На звороті розписки містяться розрахунки сторін договору позики.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що суд не досліджував оригінал копії розписки спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 18 квітня 2013 року позикодавець ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 є спадкоємцем своєї матері ОСОБА_4 (а.с. 7).

Відповідно до інформації із Спадкового реєстру (а.с. 66-68) спадкоємцями ОСОБА_4 є її діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України).

Відтак, позивач як правонаступник кредитора в договорі позики підтвердив своє право на звернення з позовом про примусове стягнення із відповідачки заборгованості, яка виникла у зв`язку з неналежним виконанням нею зобов`язань позичальника за укладеними правочинами.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Виходячи з умов боргової розписки позичальник отримав борг в іноземній валюті і зобов`язався повернути суму боргу в національній валюті по курсу щодо іноземної валюти.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог та стягнення заборгованості за договором позики.

В основу апеляційної скарги покладені доводи про те, що права ОСОБА_1 порушені, оскільки погашення боргових зобов`язань ОСОБА_3 перед спадкоємцем позичальника стосується об`єкта права спільної сумісної власності.

Визначаючи правомірність таких тверджень, передусім слід встановити, чи є виконання рішення про стягнення з одного з подружжя заборгованості за позикою порушенням прав іншого з подружжя.

Оцінюючи доводи апелянта в цій частині, колегія суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї.

З матеріалів справи не вбачається, що відповідач брала кошти в позику в інтересах сім`ї.

Зі змісту тексту розписки взагалі не вбачається, на які саме цілі взято кошти в позику.

Доводи апеляційної скарги відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України не підтверджують, що позика була використана в інтересах сім`ї.

Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що позика, отримана відповідачем, була використана в інтересах сім`ї.

Згідно з умовами договору позики ОСОБА_3 , яка має право укладати правочини від свого імені в тому числі і щодо майна, що є її особистою приватною власністю, визнала свій обов`язок особисто повернути позикодавцеві взяті в позику кошти.

Отже, сам факт укладення договору позики під час шлюбу не є достатньою підставою стверджувати, що позичені кошти є спільним сумісним майном подружжя, що породжує спільний обов`язок подружжя повернути позику.

Відтак, з аналізу доводів апеляційної скарги не встановлені порушені права, інтереси чи обов`язки чоловіка позичальниці апелянта у даній справі.

Відповідач ОСОБА_3 правом на апеляційне оскарження рішення суду про стягнення із неї боргу за договором позики не скористалась .

Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення ніяким чином не порушує права, свободи, інтереси та обов`язки скаржника.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішення питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалось.

У зв`язку зі звільненням апелянта від сплати судового збору на підставі закону, понесені судові витрати залишаються за державою.

Керуючись ст.ст. 35, 261, 362 ЦПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 06 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст ухвали виготовлений 1 жовтня 2020 року.

Судді