РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/617/20

Провадження № 22-ц/4815/1023/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 липня 2020 року у складі судді Кучиної Н. Г., ухвалене в м. Рівне, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на виконанні у Рівненському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, знаходиться виконавчий лист № 569/11271/15-ц, виданий Рівненським міським судом Рівненської області від 03.12.2015 року, про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання сина в розмірі 1/3 частини усіх видів доходів (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 07 серпня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. Зазначала, що відповідач з серпня 2015 року до березня 2019 року взагалі, а згодом не в повному розмірі сплачував аліменти на утримання їх дитини. Відтак вона має право на стягнення пені за прострочення сплати аліментів. Просила суд стягнути з відповідача на її користь пеню у розмірі 186 207,91 грн..

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 липня 2020 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 38 289 грн. 67 коп. за період з 01 вересня 2015 року по 01 жовтня 2018 року. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом правом одержувача аліментів у разі виникненні заборгованості з їх сплати з вини особи, яка зобов`язана ці аліменти сплачувати за рішенням суду, на отримання неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості, та обґрунтоване належними і достовірними доказами на підтвердження того, що відповідачем як платником аліментів на користь позивачки такий обов`язок дотриманий не був.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконними, необґрунтованими, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування фактичних обставин справи, та недоведеності обставин, якими воно обґрунтоване, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що він не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду спору, що унеможливило надання доказів на спростування позовних вимог. Додає, що такими доказами є: інформація ПриватБанку від 09.12.2015 року, з якої вбачається, що він з липня 2015 року по грудень 2016 року добровільно сплачував аліменти на картковий рахунок дитини ОСОБА_3 , про що було відомо позивачці; інформацію з автоматизованої системи виконавчих проваджень, яка підтверджує, що виконавчий лис був пред`явлений до виконання в червні 2016 року, і виконавче провадження за ним відкрите 07.07.2016 року; судові рішення про оскарження дій державного виконавця щодо нарахування нарахованої суми заборгованості по аліментах. Стверджує, що повторно сплатив аліменти на користь позивачки, погасивши неправомірно нараховану державним виконавцем заборгованість. Доводить, що його вини у виникнення заборгованості зі сплати аліментів немає, а тому і відсутні підстави для стягнення пені. Зазначає, що суд першої інстанції стягуючи на користь позивачки пеню за несвоєчасну сплату аліментів у сумі 38289,67 грн за період з 01.09.20145 року по 01.10.2018 року, послався на розрахунок заборгованості, зроблений державним виконавцем, проте в цьому розрахунку зазначені інша сума - 1632,32 грн станом на час звернення до суду з позовом. Покликаючись на те, що він добровільно сплачував аліменти на утримання сина, вживав усіх заходів для їх сплати, просить скасувати рішення суду першої інстанції та нове рішення про відмову в позові.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Добродій О. М. вважає рішення місцевого суду законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу відхилити.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що на виконанні у Рівненському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області знаходиться виконавчий лист № 569/11271/15-ц, виданий Рівненським міським судом Рівненської області від 03.12.2015 року на виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/11271/15-ц від 05.10.2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини усіх видів доходів (заробітку), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 07 серпня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Згідно копії розрахунку заборгованості по аліментах за період з 07.08.2015 року по 30.11.2019 року, складеного старшим державним виконавцем Рівненського МВ ДВС ГТУЮ у Рівненській області від 05.12.2019 року №111175 ОСОБА_4 , у відповідача існує заборгованість зі сплати аліментів за період з 01 вересня 2015 року по 01 жовтня 2018 року за виконавчим листом №569/11271/15-ц від 03.12.2015 року у розмірі 38 289,67 грн. (а.с. 9-10).

Відповідно до ч.1 ст.196 СК України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язується сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Матеріали справи містять Розрахунок пені за прострочення сплати аліментів за період з 01.09.2015 року по 01.02.2018 року, згідно якого загальна сума такої пені становить 186 207,91 грн. (а.с. 11-12).

Саме таку суму позивачка просила стягнути на свою користь з відповідача, звертаючись до суду з цим позовом.

В подальшому представником позивача подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій зменшено суму пені за прострочення сплати аліментів до суми заборгованості 38 289,67 грн. (а.с. 82-83).

Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, тому суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня їх фактичної сплати чи до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України у редакції, чинній на час ухвалення рішення про стягнення аліментів).

Виходячи з того, що аліменти є періодичним платежем, який повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця, у разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

Такий порядок вирішення питання про стягнення пені використаний у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18).

Як зазначено у розрахунку заборгованості по аліментах за період з 07.08.2015 року по 30.11.2019 року, складеним державним виконавцем, заборгованість ОСОБА_2 по сплаті аліментів за виконавчим листом №569/11271/15-ц від 03.12.2015 року становить 38 289,67 грн., і таку ж суму просить стягнути позивач в уточнених позовних вимогах.

Покликання апеляційної скарги на те, що судом не було взято до уваги того факту, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з його вини, апеляційним судом відхиляються з міркувань їхз недоведеності належними і достовірними доказами, як того вимагають положення цивільно-процесуального кодексу України про доказування, а також суперечать принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Що стосується покликань апелянта на те, що місцевим судом його було протиправно позбавлено права на участь у справі, що потягнуло за собою ненадання доказів на спростування позовних вимог, то судом вони не можуть бути взяті до уваги. Твердження про те, що суд першої інстанції надсилав йому судові виклики та повідомлення за адресою, де він ніколи не проживав ( АДРЕСА_1 ), спростовуються наявними у матеріалах справи документальними доказами. Зокрема, повістка про розгляд справи 27.02.2020 року була надіслана відповідачу за двома адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , і за другою адресою отримана під розписку (а.с. 19). Крім того, відповідачем до суду надіслано відзив на позовну заяву та долучено додатки (а.с. 22-71). Відповідачем також подано суду заяву про перенесення судового засідання, призначеного на 30.03.2020 року, на іншу дату з огляду на карантин (а.с. 73). Вказані матеріали безспірно вказують на те, що відповідач знав про існування позову до нього, використовував свої процесуальні права учасника спору, а тому покликання на позбавлення його на участь у справі є безпідставними.

З цих же міркувань апеляційним судом не можуть бути взяті до уваги клопотання відповідача про дослідження нових доказів, які він долучає до апеляційної скарги, оскільки відповідач мав можливість надати їх суду першої інстанції на спростування позовних вимог. Доказів неможливості надання цих доказів місцевому суду чи доказів того, що такі документи не могли бути ним отримані раніше, відповідачем не наведено.

Покликання відповідача, викладені в апеляційній скарзі, на те, що кошти ним сплачувалися добровільно на розрахунковий рахунок сина ОСОБА_5 , не можуть слугувати підставою для скасування рішення про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів. Відповідачу було відомо про існування виконавчого провадження про стягнення аліментів, які стягувалися з нього у примусовому порядку органами державної виконавчої служби на користь позивачки на утримання їхнього неповнолітнього сина, а тому він був зобов`язаний вживати заходів про повідомлення державного виконавця про те, що аліменти він сплачує не на рахунок позивачки, а на рахунок сина, та погодити це питання з одержувачем аліментів.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 03 липня 2020 року лишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Гордійчук С. О.

Шимківа С. С.