Дата документу 22.09.2020 Справа № 310/1473/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/1473/18 Головуючий у 1 інстанції: Дубровська Н.М.
Провадження № 22-ц/807/2486/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Волчановій І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 травня 2020 року про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Розагропродукт», ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Бердянського міськрайонного суду Запорізької області перебуває справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ТОВ «Розагропродукт», ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя.

У травні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про забезпечення вищезазначеного позову.

В обгрунтування заяви ОСОБА_3 зазначав, що 25 травня 2020 року під час перегляду сайту Системи електронних торгів арештованим майном Сетам ним було встановлено, що на цьому сайті розміщено інформацію про продаж на електронних торгах нерухомого майна, що є предметом розгляду в цій справі, а саме сезонного готелю, що розташований по АДРЕСА_1 . Невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або навіть унеможливити наступне виконання рішення суду, так як може бути здійснено відчуження нерухомого майна, стосовно якого ним заявлено позовні вимоги про визнання права власності на це майно.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_3 просив суд заборонити будь-яким особам здійснювати заходи з відчуження окремого об`єкта нерухомості: сезонного готелю, що розташований по АДРЕСА_1 , в тому числі на прилюдних або електронних торгах.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 травня 2020 року заяву ОСОБА_3 задоволено. Заборонено будь-яким особам здійснювати заходи з відчуження окремого об`єкта нерухомості: сезонного готелю, що розташований по АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 .

На вказану ухвалу, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 травня 2020 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.

В обґрунтування свої скарги зазначає, що судом першої інстанції, за наявності інформації про боргові зобов`язання подружжя, заборонено вчинення певних дій необмеженому колу осіб, які не є учасниками справи і питання про права та обов`язки яких не стосуються предмета заявленого позову, що, як наслідок, вказує на те, що судом не взято до уваги інших осіб, права яких були порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Зокрема зазначено, що ОСОБА_4 є боржником ОСОБА_1 , та за наслідком невиконання судових рішень її майно в межах заведеного виконавчого провадження № 56007234 є описаним, арештованим та знаходиться на примусовій реалізації. Посилання суду першої інстанції на ст. 6 Конвенції та на висновок Європейського суду про обов`язковість виконання судового рішення є превалюванням обов`язковості виконання можливого судового рішення на користь позивача над фактичним нівелюванням можливості виконання судового рішення, що набрало законної сили на користь ОСОБА_1 .

Учасники справи своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права .

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинного ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову, суд першої інстанції керувався тим, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.

З зазначеним висновком колегія суддів погодитись не може.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити, передбачених статтею 150 цього Кодексу, заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Отже, метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

При цьому, сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 81 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може забезпечуватися накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" зазначено, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі; розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про учасників справи, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

В порушення п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" суд першої інстанції не перевірив відсутність обтяження спірного майна за іншими зобов`язаннями та можливість накладення арешту на нього у забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Натомість, як встановлено постановою Запорізького апеляційного суду від 30 січня 2019 року, рішенням Бердянського міськрайонного Запорізької області від 11 жовтня 2017 року у справі № 310/7714/16, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2018 року, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто за договором позики 514488 та судовий збір 5872 грн. На виконання вказаного рішення ОСОБА_1 як стягувачу був виданий виконавчий лист. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 07 листопада 2018 року вбачається, що на спірне нерухоме майно, яке за відомостями реєстрів належить на праві власності ОСОБА_4 , накладені арешти судом: ухвалою Бердянського міськрайонного суду від 11 листопада 2016 року у справі № 310/7711/16-ц накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_4 ; ухвалою того ж суду від 09 лютого 2017 року у справі № 310/335/17 також арештовано нерухоме майно ОСОБА_4 ; ухвалою цього ж суду від 23 травня 2018 року у справі 310/2587/18 також накладено арешт на нерухоме майно відповідача (а.с. 52-55).

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є обов`язковість судового рішення (ст. 2 ч.3 п.7 ЦПК України).

Згідно ст. 18 ч.1 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Встановлено, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, за вимогами якого, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивач просить суд визнати за ним, право власності на Ѕ частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 та Ѕ частину об`єкту нерухомості, що розташований на земельній ділянці площею 0,1839 га по АДРЕСА_1 та складається з основних будівель літ. «Ф», «Ж», «З», «Л», «М», «Н», «О», навіса літ. «Ш», вбиральні літ. «Б» та інших споруд.

При цьому, у своїй заяві про забезпечення позову, ОСОБА_3 просив суд заборонити будь-яким особам здійснювати заходи з відчуження окремого об`єкта нерухомості: сезонного готелю, що розташований по АДРЕСА_1 , в тому числі на прилюдних або електронних торгах.

Натомість, зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що судом першої інстанції не було ідентифіковано зазначені об`єкти нерухомості як один, зокрема ухвала не містить переліку будівель і споруд, приналежних до цієї споруди. Судом першої інстанції також не встановлено приналежність спірного майна учасникам справи, не встановлено його статус, та не перевірено, чи буде заборона з відчуження з відчуження окремого об`єкта нерухомості: сезонного готелю, що розташований по АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_4 , створювати перешкоди щодо виконання рішення суду, яке набрало законної сили, та впливає на права та інтереси ОСОБА_1 , як стягувача у виконавчому провадженні.

З огляду на наведене можна дійти висновку, що суд необґрунтовано вжив заходи забезпечення позову у спосіб заявлений позивачем, не з`ясувавши відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам і помилково не взяв до уваги інтереси інших осіб, права яких були порушені в зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Забезпечення позову у справі у обраний позивачем спосіб вплине на проведення державним виконавцем виконавчих дій та фактично призведе до зупинення виконавчого провадження, що суперечить змісту заходів забезпечення позову та меті їх застосування, яка полягає в захисті інтересів учасника процесу, а не в позбавленні (порушенні) прав інших осіб.

Крім іншого, ч. 11 ст. 150 ЦПК України встановлено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які полягають в (або мають наслідком) припиненні, відкладенні, зупиненні чи іншому втручанні у проведення конкурсу, аукціону, торгів, тендера чи інших публічних конкурсних процедур, що проводяться від імені держави (державного органу), територіальної громади (органу місцевого самоврядування) або за участю призначеного державним органом суб`єкта у складі комісії, що проводить конкурс, аукціон, торги, тендер чи іншу публічну конкурсну процедуру.

Натомість, як вбачається з заяви ОСОБА_3 підставою для подання заяви про забезпечення позову є саме наявність інформації про продаж на електронних торгах готелю, що розташований по АДРЕСА_1 . Тобто заява, яку задоволено судом, обґрунтована саме підставами, за наявності яких забезпечення позову не допускається відповідно до ч. 11 ст. 150 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді заяви про забезпечення позову не ідентифіковано об`єкти нерухомості, їх статус та належність учасникам справи, не з`ясовано чи буде наявність обмеження порушувати інтереси третіх осіб, а отже рішення про задоволення заяви ОСОБА_3 ухвалено передчасно.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд процесуального питання.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28 травня 2020 року по цій справі - скасувати, справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд процесуального питання.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 23 вересня 2020 року.

Головуючий:

Судді: