Справа № 446/1016/20 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/811/1984/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, в письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" на ухвалу Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 червня 2020 року, постановлену в складі головуючого судді Котормуса Т.І., у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" до ОСОБА_1 щодо видачі судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, -

в с т а н о в и л а:

Заявник звернувся у Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області із заявою щодо видачі судового наказу. Просив видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію в розмірі 7193 грн. 04 коп. та сплаченого судового збору в розмірі 210 грн. 20 коп.

Ухвалою Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 червня 2020 року у видачі судового наказу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» до ОСОБА_1 щодо видачі судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив представник заявника ТзОВ «Львівенергозбут», вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою такою, що прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, оскільки такий обов`язок прямо передбачений Законом. Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 23.05.2018 року в справі №216/5756/15-ц.

Окрім того, поза увагою суду залишились особливості правового регулювання відносин з постачання електричної енергії побутовим споживачам, передбачені чинним законодавством. Згідно Закону України «Про ринок електричної енергії» одним із видів договорів, які укладаються з метою забезпечення функціонування ринку електричної енергії є договори про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. Договір про постачання універсальних послуг є публічним договором приєднання та розробляється постачальником універсальної послуги на підставі типового договору, форма якого затверджується Регулятором. Постачальник універсальних послуг розміщує договір постачання універсальних послуг на своєму офіційному веб-сайті.

Згідно із ч.2 ст. 72 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачання електричної енергії споживачу здійснюється електропостачальником за відповідним договором постачання електричної енергії споживачу, укладеним відповідно до правил роздрібного ринку. Тобто, законодавством передбачено можливість постачання електричної енергії побутовому споживачу без фактичного підписання відповідного договору останнім.

Зазначає, що Товариство надало суду докази фактичного укладення даного договору шляхом споживання електричної енергії споживачем. Факт споживання електричної енергії за особовим рахунком № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 підтверджується розрахунком основного борг, скріплений печаткою Товариства та за підписом Начальника ЦОК №11 ТОВ «Львівенергозбут» за період з 01.07.2019 по 01.05.2020 року. З розрахунку чітко вбачається кількість спожитої електроенергії та суми нарахувань за особовим рахунком боржника за відповідні періоди, що свідчить про вчинення активних дій як зі сторони постачальника, так і зі сторони споживача, і таким чином вказує на наявність фактичних договірних відносин.

Стверджує, що суд першої інстанції вийшов за межі вимог, які повинні перевірятись ним на цій стадії, оскільки відповідно до п.7 ч.1 ст.168 ЦПК України під час розгляду вимогу порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті. Водночас, у подальшому, боржник не позбавлений права зазначити про необґрунтованість заявлених вимог та звернутись до суду із заявою про скасування судового наказу.

Просить скасувати ухвалу Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 червня 2020 року, справу за заявою про видачу судового наказу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається ухвала про відмову у видачі судового наказу (п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України), відповідно до вимог ст.ст. 368, 369 ЦПК України розглядаються судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у ч. 13 ст. 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами ( у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

В той же час, ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального а бо спрощеного), окремого провадження (ч. 2 ст. 19 ЦПК України).

За частиною 3 статті 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Відповідно до ст. 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Згідно із ч. 3 ст. 163 ЦПК України, до заяви про видачу судового наказу додаються: 1) документ, що підтверджує сплату судового збору; 2) документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; 3) копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; 4) інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

Звертаючись із заявою про видачу судового наказу ТОВ «Львівенергозбут» покликався на те, що боржники є споживачами послуг з електричної енергії за місцем своєї реєстрації та проживання. До заяви додав довідку про наявність заборгованості за період з 01.07.2019-01.01.2020 на суму 5877 грн. 36 коп., з 01.01.2020-01.02.2020 на суму 1002 грн. 23 коп., з 01.02.2020 -01.03.2020 на суму 313 грн. 44 коп., що разом за спірний період становить 7 193 грн. 04 коп., із зазначенням особового рахунку абонента, довідку з місця проживання про склад сім`ї та прописку, договір про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальних послуг та додаток №2 до цього Договору.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не додано до заяви про видачу судового наказу договору, укладеного в письмовій формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості. Також вважав безпідставним посилання на укладення договору шляхом приєднання у відповідності «Правил роздрібного ринку електричної енергії», які затверджені постановою НКРЕКП №429 від 14.06.2018 року. Посилаючись на ст. 165 ЦПК України, дійшов висновку про відмову у видачу судового наказу. Крім цього вказав на відсутність достатніх доказів щодо порядку та обсягу нарахувань. При цьому роз`яснив заявнику про його право звернутись до суду з аналогічними вимогами в порядку позовного провадження.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 року в справі № 216/5756/15-ц.

Разом з тим, положення п. 3 ч. 3 ст. 163 ЦПК України про те, що до заяви про видачу судового наказу додається копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості необхідно розуміти таким чином, що така копія договору повинна бути додана у випадку, якщо в заяві йде покликання на такий договір.

Подана заява ТОВ «Львівенергозбут» свідчить про виникнення (порушення) права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Заявник зазначив свої вимоги і обставини, на яких вони ґрунтуються, додав документи, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, що вказують на розмір заборгованості за оплату фактично спожитих боржниками послуг за спожиту електричну енергію.

Попри це, заявник також додав копію письмового договору про постачання електричної енергії споживачу постачальником універсальних послуг.

Відповідно до абз. 5 п. 13 розділу XVII Закону України «Про ринок електричної енергії» фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.

Із змісту заяви ТОВ «Львівенергозбут» вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований побутовий споживач ОСОБА_1 та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_2 . По даному особовому рахунку існує заборгованість 7193 грн. 04 коп. за період з 01.07.2019 року по 01.05.2020 року.

Отже, між сторонами на підставі публічного договору склалися фактичні договірні відносини щодо послуг з приводу постачання електричної енергії.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу.

В свою чергу, зміст судового наказу передбачено ст. 168 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року), згідно пункту 7 якої у судовому наказі зазначаються, зокрема, повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Тобто, суд не вправі розглядати обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (оцінювати правильність та обґрунтованість розрахунків).

Натомість у подальшому, після видачі судового наказу, боржник у заяві про скасування судового наказу може зазначити про повну або часткову необґрунтованість вимог стягувача (п. 5 ч.2 ст. 170 , ч. 3 ст. 171 ЦПК України), що є передбаченою підставою для скасування судового наказу.

Враховуючи наведене, висновок суду про те, що доданий до заяви про видачу судового наказу договір не відповідає вимогам Цивільного кодексу України, які встановленні для договору, та вказівка на відсутність достатніх доказів щодо порядку та обсягу нарахувань, виходить за межі вимог, які повинні перевірятись судом на цій стадії.

Суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув та постановив помилкову увалу про відмову у видачі судового наказу.

Відповідно до п. 4 ч.1ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Питання розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки розподіл судових витрат між сторонами вирішується судом за результатами розгляду заяви по суті заявлених вимог. Наразі розглянуто процесуальне питання. Суд апеляційної інстанції позбавлений можливості стягнути судові витрати з боржника на користь заявника, оскільки не вирішено спір по суті заявлених вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено-повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.Повний текст даного судового рішення складено 28 вересня 2020 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч.1 п.2, 379 ч. 1 п. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» - задовольнити.

Ухвалу Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 22 червня 2020 року - скасувати, справу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівенергозбут" про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергіюнаправити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та в силу вимог ст.389 ЦПК України в касаційному порядку не оскаржується.

Повний текст постанови складений 28 вересня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.