Справа №333/7113/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді: Наумової І.Й.,

за участю секретаря судового засідання: Кунець В.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Акціонерне товариство «ОТП Банк» про визнання майна спільною сумісною власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Акціонерне товариство «ОТП Банк», в якому просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку літ.А загальною площею 115,4кв.м., в тому числі житловою площею 65,0кв.м., сараю літ.Г, сараю літ.З, душу літ.Д1, вбиральні літ.Ж, погрібу з шийкою літ.пг, стінок підпірних №7, паркану №8, замощення І, воріт №10 та 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0600га, кадастровий номер :03:014:0095, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що 17 травня 1986 року позивач та відповідач уклали шлюб. 25 грудня 2006 року відповідач, в порядку спадкування, набув у власність житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 . На момент набуття права власності відповідачем, загальна площа будинку становила 48,2кв.м., а його вартість 21 024,00 грн. У період з 17 лютого 2007 року по 02 жовтня 2007 року, позивач за рахунок особистих коштів та з письмового дозволу відповідача провела реконструкцію, модернізацію і розширення спірного будинку. Внаслідок чого, станом на 02 жовтня 2007 року, загальна площа спірного будинку становила 115,4 кв.м., в тому числі житлова площа 65,0 кв.м., а вартість збільшилася до 199233,00 грн.. Об`єм та характер будівельних робіт проведених в шлюбі, зазначені в Акті прийомки індивідуального будинку та розпорядженні голови Комунарської районної адміністрації від 21 листопада 2007 року №3335р «Про оформлення права приватної власності на житлові прибудови господарські та побутові будівлі, що знаходяться в АДРЕСА_1 ». Отже, на думку позивача всі будівельні роботи, які призвели до істотного збільшення вартості спірного будинку, були проведені у встановленому законом порядку та узаконені у шлюбі позивача та відповідача. Наразі між сторонами виникла суперечка щодо порядку користування та утримання спірного будинку, відповідач не допускає позивача до користування спірним будинком, у зв`язку з чим, даний спір щодо визнання спірного будинку спільним сумісним майном подружжя, може бути вирішений лише в судовому порядку. Окрім того, по закінченню будівництва відповідач приватизував земельну ділянку на якій розташований спірний будинок. У разі поділу будинку, до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку.

Представник позивача адвокат Сердюк Р.В. позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Відповідач до суду не з`явився. Участь уповноваженого представника у судових засіданнях не забезпечив. До суду викликався неодноразово, у встановленому законом порядку. Окрім того відповідачем через канцелярію суду 25 січня 2019 року та 20 лютого 2019 року були подані заяви про визнання позову та подальший розгляду справи без його участі. За змістом заяв відповідач визнав обставини та доводи наведені позивачем, визнав позовні вимоги та просив провести подальший розгляд справи без його участі.

Від представника третьої особи на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнаються, у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Подальший розгляд справи представник третьої особи просить провести без його участі. У відзиві представник третьої особи посилається на те, що наведені у позовній заяві обґрунтування безпідставні та такі, що не ґрунтуються на законі. Спірний житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 отриманий відповідачем у спадщину, а тому є особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Вказаний будинок переданий відповідачем в іпотеку за договором від 13 грудня 2007 року, в п.5.1. якого відповідачем надані гарантії про відсутність прав будь-яких третіх осіб на предмет іпотеки. Позивач ОСОБА_2 була обізнана про укладання відповідачем договору іпотеки, що слідує з її заяви від 13 грудня 2007 року підпис на якій посвідчений нотаріусом. Договір підряду від 17 лютого 2007 року, представник третьої особи вважає фіктивним та таким, що вчинено без наміру створення правових наслідків, для уникнення відповідальності по погашенню заборгованості за кредитним договором. Договір підряду не містить посилань на ліцензії, сертифікати, проектно-кошторисну документацію та сплату податків за виконані роботи. При поділі майна подружжя також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, оскільки кредит отримано в інтересах сім`ї, цільовим використанням кредиту є споживчі цілі, позивач з текстом кредитного договору ознайомлена та виступила поручителем уклавши відповідний договір поруки.

Незважаючи на визнання відповідачем позову та обставин і доводів наведених позивачем, суд вважає за неможливе ухвалення рішення суду за результатами підготовчого провадження згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, оскільки у справі приймає участь третя особа, яка заперечує проти задоволення позову.

Вислухавши пояснення представника позивача, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази по справі, судом встановлено наступне.

17 травня 1986 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 уклали шлюб.

25 грудня 2006 року, відповідач ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом, набув у власність житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25 грудня 2006 року, р.№4-1961, посвідченого державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори Дмитрієвою Н.П. Згідно вказаного свідоцтва відповідач ОСОБА_3 набув у власність житловий будинок загальною площею 48,2 кв.м., житловою площею 26,6 кв.м., вартість житлового будинку 21 024,00 грн.

Згідно відомостей, наявних розділі Експлікація приміщень до плану житлового будинку літера «А» у АДРЕСА_1 , яка наявна в Технічному паспорті складеному Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації станом на 02 жовтня 2007 року, тобто через 10-ть місяців після набуття відповідачем права власності на спірний житловий будинок, загальна площа літ.А становить 115,4 кв.м., в тому числі житлова площа 65,0 кв.м.

21 листопада 2007 року головою Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради прийняте Розпорядження №3335р «Про оформлення права приватної власності на житлові прибудови, господарські та побутові будівлі, що знаходяться в АДРЕСА_1 », яким серед іншого також затверджено Акт прийомки індивідуального будинку. Згідно п.2 розпорядження слідує, оформити гр. ОСОБА_3 право приватної власності на житлові прибудови «літ.А1» розміром (5,48х2,95) м, площею в цілому 12,1 кв.м., «літ.А2» розміром (7,50х5,15)м, площею в цілому 63,2 кв.м., службову прибудову літ «а1» розміром (3,16х1,87)м, площею в цілому 4,4 кв.м., сараї літ. «З» розміром (2,40х1,60)м та літ. «Г» розміром (3,40х3,50)м, погріб з шийкою літ. «пг» - наземна частина розміром (3,50х1,20)м, підземна частина (2,35х2,35)м, вбиральню літ.Ж, що знаходяться в АДРЕСА_1 ». Відповідно до п.6 Акту прийомки індивідуального будинку, житлові прибудови «літ. А1» та «А2-2», вважати прийнятими в експлуатацію.

23 листопада 2007 року Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації наданий Витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно №16770535, яким підтверджено право власності відповідача ОСОБА_3 на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно вказаного витягу загальна площа будинку визначена в розмірі 115,4 кв.м., загальна вартість нерухомого майна становить 199 233,00 грн., в примітках зазначено, що розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації від 21 листопада 2007 року №3335р дозволені жилі прибудови А1 та А2-2.

13 грудня 2007 року між відповідачем ОСОБА_3 та третьою особою Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» укладений Договір іпотеки №РСNL-200/529/2007 від 13 грудня 2007 року, р.№6081, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г.. За реєстраційним №6082, тим самим нотаріусом накладена заборона відчуження предмету іпотеки, до припинення чи розірвання договору іпотеки.

Відповідно до п.3.2. вказаного договору вбачається, що предмет іпотеки включає майно належне відповідачу на підставі, як Свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 грудня 2006 року, р.№4-1961 так і Розпорядження голови Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради від 21 листопада 2007 року, №3335р та Акту прийомки індивідуального будинку. Також, вказаний пункт договору іпотеки містить інформацію про те, що загальна площа згідно правовстановлюючих документів становить 115,4 кв.. Згідно з Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно №16770535 від 23 листопада 2007 року, виданого Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, загальна вартість Предмету Іпотеки становить 199 233,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст.182 Цивільного кодексу України (в редакції на 14 червня 2007 року) право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч.2 ст.331 Цивільного кодексу України (в редакції на 14 червня 2007 року) право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.60 СК України (в редакції на 16 січня 2007 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі вище зазначеного, суд доходить висновку, що вище зазначені об`єкти нерухомості, прибудови, господарські та побутові будівлі, які узаконені розпорядженням Комунарської районної адміністрації від 21 листопада 2007 року №3335р та прийняті в експлуатацію Актом прийомки індивідуального будинку, є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 .

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» слідує, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об`єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкту.

Виходячи з вище наведеного вбачається, що на час набуття відповідачем права власності на житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом станом на 25 грудня 2006 року, загальна площа будинку становила 48,2 кв.м., а його вартість становила 21 024,00 грн.

Згідно витягу з реєстру прав власності від 23 листопада 2007 року який в примітках містить посилання на розпорядження районної адміністрації від 21 листопада 2007 року та договору іпотеки від 13 грудня 2007 року, загальна площа будинку визначена в розмірі 115,4 кв.м., загальна вартість нерухомого майна становить 199 233,00 грн.

Отже, порівняння станом на час вирішення спору вартості об`єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення, зокрема збільшення загальної площі з 48,2 кв.м. до 115,4 кв.м. та збільшення вартості з 21 024,00 грн. до 199 233,00 грн., вказує на істотність такого збільшення.

Факт прийняття розпорядження районною адміністрацією та затвердження акту прийомки індивідуального будинку в експлуатацію у шлюбі позивача та відповідача, свідчить про те, що істотне збільшення цінності спірного майна відбулося внаслідок трудових та грошових затрат обох з подружжя. Зокрема, відповідач подав суду відповідні заяви про визнання обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. В той же час, представник третьої особи не спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, визначене розпорядженням районної адміністрації та актом прийомки індивідуального будинку, яке набуте у шлюбі.

Зокрема, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

За положеннями статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але в порядку спадкування.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Враховуючи істотне збільшення вартості, площі та якісних характеристик спірного житлового будинку, що мало місце у шлюбі сторін, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню. Інші чинники та тенденції загального подорожчання, протягом десяти місяців з дати набуття відповідачем права власності по дату схематичного зображення збільшеного спірного будинку у технічному паспорті БТІ, судом не встановлені, іншими учасниками справи такі докази не подані.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частку земельної ділянки під спірним житловим будинком, суд виходить з наступного.

06 жовтня 2010 року, Запорізькою міською радою прийняте рішення «Про передачу гр. ОСОБА_3 у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 » №104/347 від 06 жовтня 2010 року.

Згідно вказаного рішення відповідачу ОСОБА_3 передана у власність земельна ділянка (кадастровий номер :03:014:0095) площею 0,0600 га (землі під житловою забудовою, одно - та двоповерховою) по АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку від 13.10.2010 року.

Відповідно до п.18-2 постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» слідує, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

Виходячи з вище зазначеного та враховуючи обґрунтованість позовних вимог в частині набуття позивачем права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку, суд доходить висновку про обґрунтованість, доведеність та законність її вимог про визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки на якій знаходиться спірний житловий будинок.

Надаючи правову оцінку запереченням представника третьої особи, суд виходить з наступного.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

За вище наведеного, суд не погоджується з доводами представника третьої особи в частині того, що спірний житловий будинок є особистою власністю відповідача, оскільки судом встановлено істотне збільшення його вартості та площі у шлюбі сторін, що дає право позивачу на визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя. Згідно матеріалів справи вбачається, що третій особі було достовірно відомо про істотне збільшення спірного житлового будинку саме у шлюбі сторін та до укладання договору іпотеки.

Суд відхиляє доводи представника третьої особи в частині відсутності спору між позивачем та відповідачем, в наслідок визнання останнім позовних вимог. Зважаючи на заперечення з боку третьої особи, суд дійшов висновку про неможливість ухвалення рішення суду за результатами підготовчого провадження згідно ч.3 ст.200 ЦПК України, оскільки у справі приймає участь третя особа, яка заперечує проти задоволення позову, отже судом вбачається спір, вирішення якого належить до компетенції суду. Окрім того, як встановлено судом, на спірний житловий будинок накладена заборона відчуження до припинення чи розірвання договору іпотеки, що виключає можливість позасудового вирішення даного спору шляхом укладання відповідного договору між позивачем та відповідачем.

Суд також не погоджується з доводами та твердженнями представника третьої особи в частині того, позивач, звертаючись до суду діє недобросовісно, з метою уникнути цивільно-правової відповідальності за неповернення кредиту та створення перешкод у зверненні стягнення на предмет іпотеки, в той час як вона є поручителем відповідача. На підтвердження вказаних доводів, представник третьої особи посилається на Договір поруки від 13 грудня 20007 року. В той же час, позивачем надане рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 08 грудня 2017 року, яким у задоволенні позовних вимог до позивача, як поручителя за вказаним договором відмовлено.

Також, до матеріалів справи представником третьої особи надана Заява позивача від 13 грудня 2007 року, р.№6080, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г., згідно якої позивач надала згоду на укладання її чоловіком кредиту та обізнана з його умовами.

Окрім того, при вирішенні даного спору суд враховує необхідність єдності судової практики у спірних правовідносинах. Постановою Верховного Суду від 03 червня 2020 року, у справі №201/6412/17, провадження №61-27532св18, р.№89700922, за наслідками розгляду касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» у справі про поділ майна подружжя, зазначено наступне: «… Доводи касаційної скарги про те, що оскаржуваними рішеннями порушено права ТОВ «ОТП Факторинг Україна», оскільки суди не вирішили питання щодо поділу спірного майна в натурі, що унеможливить здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки, є безпідставними, оскільки позивач звертаючись до суду із позовом не заявляла таких вимог та не вчинила передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а тому суд, розглядаючи справу відповідно до заявлених позовних вимог, визначив частки подружжя у спірному майні без його реального поділу.

Посилання заявника на те, що суди визнали спірне майно об`єктом спільної сумісної власності на підставі нікчемного договору дарування, суд не бере до уваги, оскільки зазначені докази зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Крім того, відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржуваними рішеннями порушено права ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як іпотекодержателя є безпідставними з огляду на таке.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.

Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Із урахуванням наведеного, суди першої та апеляційної інстанцій, дійшли правильного висновку про те, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії ТОВ «ОТП Факторинг Україна» як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц (провадження № 61-33246св18). …».

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Перебування спірного будинку в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя та позивач набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки - будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263-265, 293, 294, 315 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Акціонерне товариство «ОТП Банк» про визнання майна спільною сумісною власністю - задовольнити.

Визнати право приватної власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) на 1/2 частину: житлового будинку літ.А загальною площею 115,4кв.м., в тому числі житловою площею 65,0кв.м.; сараю літ.Г; сараю літ.З; душу літ.Д1; вбиральні літ.Ж; погрібу з шийкою літ.пг; стінок підпірних №7; паркану №8; замощення І; воріт № НОМЕР_2 , що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати право приватної власності ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0600га, кадастровий номер :03:014:0095, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повне судове рішення складено 21.09.2020 р.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя І.Й.Наумова