Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2020 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , за участі секретаря судового засідання Скудар С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради, про визнання недійсним державного акту та визнання права приватної власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

24 лютого 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради, в якому первісно просив: визнати частково недійсним державний акт серії ДН №111175 на право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:015:0042, по АДРЕСА_1 , виданий 08.10.2004 року; припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_4 на підставі державного акту серії ДН №111175, виданого 08.10.2004 року на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:015:0042, по АДРЕСА_1 ; визнати за позивачем право особистої приватної власності на земельну, ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:015:0042, по АДРЕСА_1 в цілому, з цільовим призначенням будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

До початку судового розгляду позивач уточнив позовні вимоги та просив виключити із кола відповідачів Маріупольську міську раду, а уточнені позовні вимоги адресував до ОСОБА_2 , третя особа відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради, та просив: визнати недійсним державний акт серії ДН №111175 на ім`я ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:015:0042, по АДРЕСА_1 , виданий 08.10.2004 року та скасувати його державну реєстрацію; визнати недійсним державний акт серії ДН №111176 на ім`я ОСОБА_4 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:015:0042, по АДРЕСА_1 , виданий 08.10.2004 року та скасувати його державну реєстрацію; визнати за позивачем право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:015:0042, по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував на те, що він є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:015:0042, по АДРЕСА_1 на підставі державного акту. Окрім нього таким же власником зазначено ОСОБА_4 , якій також видано аналогічний державний акт на право власності не земельну ділянку. На підставі цих державних актів земельна ділянка перебуває у спільній сумісній власності без визначення часток кожного співвласника. На час набуття права власності на спірну земельну ділянку на ній знаходилось домоволодіння у складі двох житлових будинків, які на праві власності в цілому належали позивачу: 13/50 частки домоволодіння належали на підставі договору довічного утримання від 1997 року та 37/50 частки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 2002 року. Відповідно до умов договору довічного утримання від 21.11.1997 року ОСОБА_4 передала позивачу у власність належні їй на праві приватної власності 13/50 частки домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_1 на земельній ділянці Маріупольської міської ради.

Також зазначає, що на час набуття права власності на спірну земельну ділянку єдиним власником домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 був лише позивач на підставі вищевказаних правовстановлюючих документів та відповідно був єдиним користувачем спірної земельної ділянки, тому лише у позивача виникло право на безоплатну приватизацію земельної ділянки. Включення співвласником спірної земельної ділянки ОСОБА_4 є безпідставним, оскільки остання на час набуття у власність земельної діялкни станом на 08.10.2004 року не мала права власності на частку домоволодіння, розташованого на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Спадкова справа після її смерті відсутня. В літку 2019 року позивач вирішив подарувати своєму синові ОСОБА_2 належну йому частку в домоволодінні. Однак при підготовці документів для нотаріального посвідчення угоди виявилось, що покійна ОСОБА_4 є співвласником земельної ділянки, на якій знаходиться будинок позивача. Наголошує на тому, що включення покійної ОСОБА_4 в якості співвласника в державний акт на право власності на спірну земельну ділянку є безпідставним та порушує права позивача як одноосібного власника домоволодіння та земельної ділянки, яка знаходиться під будинком, а тому вказані державні акти мають бути визнанні недійсним з відповідним визнанням за позивачем права власності на спірну земельну ділянку. При цьому позивач зазначає, що такий спосіб захисту є ефективним та не призведе до порушення прав відповідача ОСОБА_2 , якому позивач на підставі договору дарування від 15.05.2008 року вже подарував 13/50 частки домоволодіння, розташованого на спірній земельній ділянці.

Ухвалою суду від 01 липня 2020 року у зв`язку із уточненням позовних вимог було виключено із складу відповідачів Маріупольську міську раду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримав.

Відповідач в судове засідання не прибув, надіслав заяву, в якій позовні вимоги визнав. Розгляд справи просив проводити без його присутності в судовому засіданні.

Представник третьої особи Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради А.П. Корешкова в судове засідання не прибула, просила проводити розгляд справи без участі представника. Також надіслала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що відповідно до пункту 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Статтею 9 вказаного закону визначено повноваження суб`єктів державної реєстрації прав, якими є забезпечення: проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та зберігання реєстраційних справ. Виходячи із цього вказує, що їх відділ не має повноважень вирішувати питання щодо визнання права власності. Розгляд справи залишили на розсуд суду.

Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 1 статті 82 ЦПК України визначає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,10 га, кадастровий номер :03:015:0042, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , про що було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДН №111175 від 08 жовтня 2004 року. Окрім ОСОБА_1 в державному акті в якості співвласника значиться ОСОБА_4 .

Згідно з загальними відомостями про земельну ділянку - кадастровий номер :03:015:0042, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , співвласниками записані позивач та ОСОБА_4 , частка кожного у спільній власності 1, а органом, який зареєстрував земельну ділянку є Управління Держгеокадастру у м.Маріуполі Донецької області.

Аналогічні відомості містяться в державному акті серії ДН№111176, виданому 08 жовтня 2004 року на ім`я ОСОБА_4 , на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :03:015:0042, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в якому співвласниками записано позивача та ОСОБА_4 .

Крім цього згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19 лютого 2002 року ОСОБА_1 на праві власності належить 37/50 частини жилого домоволодіння з надвірними побудовами к цій частині, що знаходиться у АДРЕСА_1 на земельній ділянці.

Також згідно з договором довічного утримання від 21 листопада 1997 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої маріупольської державної нотаріальної контори Костецькою Н.Г., ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_1 належні їй на праві особистої власності 13/50 частини домоволодіння з відповідними до цієї долі надвірними та господарськими побудовами, що розташовані у АДРЕСА_1 на земельній ділянці Маріупольської міської ради народних депутатів. А ОСОБА_1 взяв на себе обов`язок довічно утримувати ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 425 ЦК УРСР 1963 року, який був чинний в період посвідчення договору довічного утримання між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Аналогічні положення відображені в нині діючому Цивільному кодексу України 2003 року в статті 744.

Аналіз вказаних положень законодавства вказує на те, що, укладаючи договір довічного утримання в 1997 році ОСОБА_4 передала, здійснила відчудження належної їй 13/50 частки в домоволодінні на користь позивача ОСОБА_1 , який з урахуванням отриманої в 2002 році спадщини став одноосібним власником домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 та користувачем земельної ділянки, яка розташована під всій частиною будинку.

Тобто після укладання договору довічного утримання 21 листопада 1997 року ОСОБА_4 не є власником частини домоволодіння та має будь-яких майнових прав на земельну ділянку, яка розташована під домоволодінням.

Проте, як вбачається з матеріалів справи на ім`я ОСОБА_4 08 жовтня 2004 року в порядку приватизації земельної ділянки на підставі рішення місцевої ради від 17.03.2004 року №128/6 також був виданий державний акт серії ДН№111176 на земельну ділянку, яка розташована в АДРЕСА_1 , де співвласником також вказано позивача ОСОБА_1 , який на момент видачі вказаного державного акту вже був одноосібним власником домоволодіння та користувачем земельної ділянки, яка розташована під будинком.

Як вбачається із матеріалів, витребуваних з Відділу у місті Маріуполі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 31.03.2020 року, ОСОБА_4 із заявами про надання у власність або приватизацію спірної земельної ділянки не зверталась.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації).

Згідно ст. 81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:

а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;

б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини;

ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з частиною 2 статті 89 Земельного кодексу України у спільній сумісній власності можуть перебувати земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку.

Частиною 1 та 3 статті статі 116 Земельного кодексу України прописані підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності.

Так, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 120 Земельного Кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Водночас за статтею 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є:

а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою;

б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом;

в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій;

г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам;

ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням;

д) систематична несплата земельного податку або орендної плати;

е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці;

є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Виходячи із вказаних положень законодавства та встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 на момент видачі спірних державних актів на земельну ділянку по АДРЕСА_1 не була власником (співвласником) домоволодіння та відповідно не мала права користування вказаної земельною ділянкою, та не могла бути учасником безоплатної приватизації земельного ділянки, із заявами про передачу у власність земельної ділянки не зверталась, що свідчить про те, що видача державного акту ДН№111176 від 08 жовтня 2004 року на її ім`я є помилковим та порушує майнові права позивача, як одноосібного власника земельної ділянки.

Згідно з частиною 2, 3 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до положень ст. 126 ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Частиною 1 статті 155 Земельного кодексу України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Отже, з урахуванням вказаних положень суд дійшов висновку про необхідність захисту майнових прав позивача на земельну ділянку, яка розташована під його домоволодінням в АДРЕСА_1 шляхом визнання недійсними двох державних актів серії ДН№111175 від та ДН№111176 про право власності на земельну ділянку, виданих 08 жовтня 2004 року на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , де вони зазначені в якості співвласників вказаної земельної ділянки, та визнання за позивачем одноосібного права приватної власності на земельну ділянку з часткою 1/1, площею 0,10 га, кадастровий номер :03:015:0042, по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.81,116,126,152,158 ЗК України, ст. 373-374 ЦК України, ст.ст.3,10,11,81 ,212-215ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради, про визнання недійсним державного акту та визнання права приватної власності на земельну ділянку - задовольнити.

Визнати недійсним державний акт серії ДН №111175 на ім`я ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:015:0042, по АДРЕСА_1 , виданий 08.10.2004 року та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати недійсним державний акт серії ДН №111176 на ім`я ОСОБА_4 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:015:0042, по АДРЕСА_1 , виданий 08.10.2004 року та скасувати його державну реєстрацію.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) право приватної власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер :03:015:0042, по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням: будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

На рішення може бути подана апеляція безпосередньо до Донецького апеляційного суду або через Іллічівський районний суд м.Маріуполя Донецької області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 25 вересня 2020 року.

Суддя: Д. В. Кузнецов