Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11.09.2020 р. 482/1172/19

2/145/355/2020

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого Кіосак Н. О. ,

за участю секретаря Крикливої М.С.,

розглянувши у відкритому спрощеному судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, в якому вказує, що 02 лютого 2012 р. вона надала ОСОБА_2 позику у розмірі 4000 дол. США. Зазначений договір між сторонами був укладений у формі надання відповідачем розписки.

Відповідно до зазначених умов відповідач зобов`язувався повернути отримані ним кошти на протязі місяця після вимоги про витребування від позивача.

01.02.2019 р. позивач направив письмову вимогу відповідачу з проханням повернути йому запозичені кошти. Але взятого на себе зобов`язання відповідач не виконав та гроші на теперішній час позивачу не повернув.

Відповідно до даних НБУ офіційний курс долара США на час звернення з вимогою становив 27,78 грн. за долар.

Таким чином, розрахунок суми заборгованості складає: 4000 x 27,78 = 111120 грн.

Відповідно до п.6 ч.3 ст.175 ЦПК України вжиття заходів досудового врегулювання спору, в даному випадку не передбачено та не проводилося.

Відповідно до п.7 ч.3 ст.175 ЦПК України вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви не здійснювалися.

У відповідності до п.10 ч.3 ст.175 ЦПК України позивач підтверджує про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 дол. США, що еквівалентно 111120 грн. та 1111,2 грн. судового збору.

Ухвалою Тиврівського районного суду від 25.02.2020 року дана цивільна справа була прийнята до свого провадження призначено судом до розгляду. Справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 не з`явилися, про дату та час судового засідання повідомленні своєчасно, в установленому законом порядку.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи у відсутності позивача та її представника (а.с. 22).

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, про дату судового засідання повідомленні своєчасно, в установленому законом порядку. Представник відповідача ОСОБА_4 подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без його участі, проти позову заперечує, підтримує раніше подані заяви по суті справи.

25.03.2020 року представником відповідача ОСОБА_4 подано заяву про застосування строків позовної давності, яка вмотивована тим, що відповідно до ч. 5 ст.261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Зі місту розписки вбачається очевидним той факт, що ні строку, ні терміну виконання грошового зобов`язання боржника не визначено, а тому право на вимогу виникло у кредитора з наступного дня від отримання розписки, а тому відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України строк позовної давності в даному зобов`язанні сплив на протязі трьох років одного місяця від дати укладення розписки. Просить в позові відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно розписки від 02.02.2012 року ОСОБА_2 взяв у борг в ОСОБА_1 4000 доларів США, які зобов`язався повернути в місячний термін з дня вимоги (а.с.5).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідач позову про визнання недійсним даного договору позики не подав, відповідного судового рішення суду не надано.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 525, 629 ЦК України).

Відповідно до вимог ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 ЦК України визначено, що при встановленому строку (терміну) виконання зобов`язання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру, підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, тобто є юридичним фактом, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків - правочином.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року, 02 липня 2014 року, 11 листопада 2015 року та від 24 лютого 2016 року, які прийняті за результатами перегляду судових рішень з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, у справах № 6 - 63 цс13, № 6 - 79 цс 14, №6 -1967 цс15, № 6-50 цс16.

При ухваленні рішення у даній справі суд виходить також з положень ст. ст. 13, 41, 55 Конституції України, ст. 6, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.), ст. 3 ЦПК України, ст.ст. 3,15,16 ЦК України.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України).

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про стягнення боргу.

Згідно з положеннями ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Частиною 3 ст.12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")".

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та з урахуванням зазначених вище норм Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЦК України та правових позицій Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли зобов`язання на підставі укладеного ними договору позики, на підтвердження укладення якого та на підтвердження позовних вимог, представником позивача.

За умовами укладеного між сторонами договору позики, позивач ОСОБА_1 02.02.2012 року передала відповідачу ОСОБА_2 у власність кошти - 4000 доларів США, а відповідач зобов`язувався повернути позивачу таку ж суму коштів (суму позики) у місячний строк з дня вимоги.

Дійсно відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Проте, відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Вимога про повернення позики позивачем відповідачу була пред`явлена 31.01.2019 року (а.с.11).

Позов до суду подано 02.07.2019 року (а.с.2).

Відтак трирічний строк позовної давності на пред`явлення позову до суду, передбачений статтею 257 ЦК УКраїни, позивач не пропустила.

Відповідач своїх зобов`язань за договором не виконав, оскільки, не дивлячись на настання строків виконання зобов`язань за договором, коштів в сумі 4000 доларів США позивачеві не повернув. Доказів на спростування даних обставин суду не надано.

Відповідно до вимог ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що позивач довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст.12 ЦПК України), надавши належні та допустимі докази в підтвердження позову відповідно до вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України.

Відтак, відповідач порушив зобов`язання за договором позики, допустивши його невиконання, відповідно у суду наявні правові підстави для поновлення порушеного права позивача в обраний ним спосіб, а саме для стягнення грошових сум із особи, яка допустила порушення виконання боргового зобов`язання за договорами позики в судовому порядку.

Предметом договору позики у справі, що розглядається є іноземна валюта.

Законним платіжним засобом на території України є гривня (ч.1 ст.192 ЦК України).

Згідно п. 14 постанови Пленуму ВСУ "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18.12.2009 року у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Курс долара НБУ на день ухвалення рішення складав 27 грн. 83 коп. за 1 долар.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог. Відтак до стягнення підлягають 11120 грн. ( 4000 х 27,78 грн.)

Судові витрати позивача складають 1111,20 грн. судового збору, що стверджується квитанцією (а.с. 1).

Згідно з вимогами ст.141 ЦПК України суд присуджує судові витрати позивача з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 8, 12, 13, 76 - 81, 89, 133, 141, 209, 228, 229, 263-265, 268, 273 ЦПК України, на підставі ст.ст. 3, 15, 16, 192, 202, 203, 204, 207, 509, 525, 526, 527, 530, 533, 1046-1050 ЦК України, суд,

ухвалив:

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у сумі 4000 доларів США, що еквівалентно 111320 (сто одинадцять тисяч триста двадцять) гривень та судові витрати в сумі 1111 (одну тисячу сто одинадцять) гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Вінницького апеляційного суду через Тиврівський районний суд протягом 30 днів з дня складання рішення в повному обсязі, тобто з 11 вересня 2020 року.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складання або проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу буде подано протягом 30 днів з дня вручення йому повної копії судового рішення.

Суддя Кіосак Н. О.