Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.09.2020 Справа №607/1069/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Вийванко О. М.

за участю секретаря судового засідання Хримко У. А. учасників справи

представник позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_5 звернулася в суд із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою. Посилаючись на те, що вона є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Звідповідачами не може дійти згоди щодо порядку користування даною квартирою, оскільки їй чиняться перешкоди у доступі до квартири, відповідачі не бажають з нею спілкуватися, як і укладати будь-яких домовленостей щодо порядку користування даною квартирою.

У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши їй у користування 3-а кімнату, житловою площею 7,4 кв. м., вбудовану шафу, площею 0,5 кв. м., а відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виділити у користування 1-а кімнату, житловою площею 17,4 кв. м., балкон, площею 1,0 кв. м., та відповідачу ОСОБА_4 виділити у користування 2-а кімнату, житловою площею 12,1 кв. м., лоджію, площею 1,5 кв. м., при цьому, просить залишити в спільному користуванні співвласників квартири кухню, площею 7,7 кв. м., ванну кімнату, площею 2,8 кв. м., вбиральню, площею 1,2 кв. м., коридор, площею 7,8 кв. м. та стягнути з відповідачів в свою користь сплачений судовий збір.

Відповідачі подали відзив на позов, в якому вказали, що відповідач ОСОБА_2 була першою дружиною ОСОБА_6 . У 1979 році її батьки (нині покійні) отримали 3-х кімнатну квартиру, в якій проживали батьки і вона з сестрою. В 1985 році вона вийшла заміж і приписала свого чоловіка. В шлюбі у них народилось двоє дітей. В 1991 році її сестра отримала квартиру і забрала батьків до себе, а дану квартиру батьки

залишили їй безкоштовно. В 1997 р. відповідач ОСОБА_2 приватизувала квартиру на 4-х чоловік (на себе, чоловіка та двох дітей). Її чоловік був прописаний як зять. В 2004 році вони з чоловіком розлучились і на суді останній заявив письмово, що претензій до поділу майна не має, так як квартира не його. А через 10 років у 2015 році звернувся до суду про поділ квартири. Суд присудив йому 1/4 частини даної квартири, яку він обіцяв переписати на сина, але не переписав. 27 березня 2015 року дану частку він без згоди відповідачів (співвласників) подарував своїй новій дружині (позивачу по справі). Про факт дарування позивачу 1/4 частки квартири відповідачам нічого не було відомо. Про даний факт вони довідались лише в 2019 році. Починаючи з лютого 2015 року по лютий 2019 рік ніяких переговорів ніхто з ними не проводили. Отже, ніхто ніяких перешкод не чинив, оскільки ніхто з позивачем не спілкувався. Тому відповідачі, як співвласники категорично заперечують щодо виділення позивачу окремої кімнати і вважають, що поділ на окремі кімнати є не можливим. Квартира знаходиться на 4-му поверсі, добудувати інший вхід не можливо як і перепланувати. Спільне проживання з позивачем недопустиме, оскільки позивач є зовсім чужою людиною для них як співвласників. Спільне проживання з позивачем неможливе і недопустиме, суперечить всім моральним нормам, про що відповідачі (співвласники) категорично заперечують та просять суд припинити право позивача на частку в розмірі 1/4, так як частка є незначною та як компенсацію за 1/4 частки позивача пропонують приватизовану земельну ділянку, розміром 0,25 га за ринково ціною землі.

Позивач подала відповідь на відзив, в якій зазначила, що станом на березень 2015 року, її чоловік ОСОБА_6 був повноправним власником 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 . Як повноправний власник свого майна (з правом вільного володіння, користування і розпоряджання даним майном), ОСОБА_6 27 березня 2015 року належну йому на праві власності частку цієї квартири у порядок визначений чинним на той час законодавство подарував їй як своїй дружині. Договір дарування відповідно до вимог чинного законодавства України належним чином було нотаріально посвідчено та усі відомості за даним фактом нотаріусом були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Про факт дарування їй 1/4 частки даної квартири було відомо відповідачам, починаючи з 2015 року, а тому, факт, на який посилаються у відзиві відповідачі, що їм про дарування 1/4 частки цієї квартири стало відомо лише у 2019 році не відповідає дійсності. Оскільки, позивач не змогла досягнути домовленостей із відповідачами щодо порядку користування належним їм на праві спільної власності майном, а саме, квартирою і відповідачами, починаючи з весни 2015 року по даний час постійно і умисно вчиняються протиправні перешкоди у доступі та у користуванні належною їй на праві власності 1/4 часткою даної квартири, тому вона вимушена була звертатися за захистом порушених своїх прав до суду. Із врахуванням викладеного, позовні вимоги викладені позивачем у позові про встановлення порядку користування житловим приміщенням (квартирою), що перебуває у спільній власності, остання підтримує повністю.

Відповідачі подали заперечення на відповідь на відзив, в якому вказали, що виділення кімнати площею 7,4 кв. м. є неможливим як з технічних норм так і з моральної сторони, та спільно проживати вони не можуть, бо це може привести до непередбачуваних наслідків, а тому, просять суд відмовити позивачу в задоволенні позову, оскільки поділ квартири не є можливим.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з мотивів та підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідачі у судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити в задоволенні позову з мотивів та підставі, викладених у відзиві на позов та в запереченнях на відповідь на відзив.

При розгляді справи судом, учасниками справи подано заяви та клопотання та судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема.

Ухвалою суду відкрито провадження у справі.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3 кв. м., житловою площею 36,9 кв. м., належить на праві приватної спільної часткової власності позивачу ОСОБА_5 в розмірі 1/4 частки, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 35551235 та договором дарування 1/4 частки квартири від 27.03.2015 р., посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Береш Л. І.

Іншими власниками даної квартири є відповідачі по справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яким належить дана квартира по 1/4 частці кожному.

Відповідно до технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 , квартира складається з: 1-а кімнати, житловою площею 17,4 кв. м.; 2-а кімнати, житловою площею 12,1 кв. м.; 3-а кімнати, житловою площею 7,4 кв. м.; кухні, площею 7,7 кв. м.; ванної кімнати, площею 2,8 кв. м.; вбиральні, площею 1,2 кв. м.; коридору, площею 7,8 кв. м.; вбудованої шафи, площею 0,7+0,2+0,5 кв. м.; балкону, площею 1,0 кв. м.; лоджії, площею 1,5 кв. м.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2019 року у справі № 607/8291/19 вирішено усунути ОСОБА_5 перешкоди у користуванні належної їй на праві власності 1/4 часткою квартири АДРЕСА_1 , шляхом надання їй можливості зробити копії ключів від вхідних дверей зазначеної квартири.

У судовому засіданні встановлено, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані та проживають у квартирі АДРЕСА_1 . Натомість, позивач проживає за адресою: АДРЕСА_2 , однак бажає проживати в даній квартирі та з метою уникнення конфліктних ситуацій планує встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 .

Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Із змісту ст. 316 ЦК України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а ст. 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 п. 14 Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»:- квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов».

За правилами ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Аналіз вказаної норми права дає підстави стверджувати, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються встановлення порядку спільного користування ним. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим.

На підставі вказаного, суд приходить до висновку, що оскільки право на користування позивачем частиною квартири, яка належить їй на праві власності порушується та враховуючи, що спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності, тому наявні правові підстави для встановлення порядку користування квартирою.

Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог, пояснивши, що у неї з відповідачами будуть виникати конфліктні стосунки, які склалися на ґрунті того, що вона буде проживати у вказаній квартирі, а тому, самостійно досягти згоди щодо порядку користування даною квартирою вони не можуть.

Встановивши обставини справи, суд дійшов висновку, що між сторонами дійсно виник спір щодо користування спірним майном і самостійно вони його вирішити не можуть. При встановленні порядку користування квартирою кожному із співвласників передається в користування конкретна частина спірного майна, виходячи із його частки в праві спільної власності.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги інтереси кожного із сторін, враховуючи, що відхилення від ідеальних часток не є значним, а також, те, що дана квартира є трьохкімнатна, що порядок користування спірною квартирою, який просить встановити позивач не буде суперечити житловим інтересам відповідачів, і відповідати частці позивача у спільному майні, суд приходить до висновку за необхідне виділити у користування кожному із сторін окрему житлову кімнату із врахуванням сімейних відносин та не позбавляти сторін користування, необхідним в такому випадку, інших приміщень квартири, а тому, вважає про можливість часткового задоволення позовних вимог та встановлення наступного порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3 кв. м., житловою площею 36,9 кв. м., між співвласниками ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 : виділити ОСОБА_5 , у користування 3-а кімнату, житловою площею 7,4 кв. м., вбудовану шафу, площею 0,2 кв. м., яка розташована в квартирі АДРЕСА_1 ; виділити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у користування 1-а кімнату, житловою площею 17,4 кв. м., балкон, площею 1,0 кв. м., вбудовану шафу, площею 0,7 кв. м., яка розташована в квартирі АДРЕСА_1 ; виділити ОСОБА_4 у користування 2-а кімнату, житловою площею 12,1 кв. м., лоджію, площею 1,5 кв. м., вбудовану шафу, площею 0,5 кв. м., яка розташована в квартирі АДРЕСА_1 ; залишити в спільному користуванні ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , кухню, площею 7,7 кв. м., ванну кімнату, площею 2,8 кв. м., вбиральню, площею 1,2 кв. м., коридор, площею 7,8 кв. м., що розташовані в квартирі АДРЕСА_1 .

Щодо вимоги про виділення позивачу вбудованої шафи в повному розмірі, суд сприймає критично, оскільки відповідачі, як співвласники даного житла, також мають право на її користування, а тому, вказана вимога підлягає часткову задоволенню, відтак в задоволенні інших позовних вимог слід відмовити.

Також, суд зазначає, що сторони не заявляли вимоги про припинення права спільної часткової власності та стягнення матеріальної компенсації.

Відповідно до частин 1 і 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

За таких обставин, суд вважає, що підлягають стягненню з відповідачів в рівних частках на користь позивача судовий збір.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 141, 258-268, 273, 283, 284, 352-355 ЦПКУкраїни, ст. ст. 316, 319, 358 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Задовольнити частково позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 60,3 кв. м., житловою площею 36,9 кв. м., між співвласниками ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , наступний:

виділити ОСОБА_5 , у користування 3-а кімнату, житловою площею 7,4 кв. м., вбудовану шафу, площею 0,2 кв. м., яка розташована в квартирі АДРЕСА_1 ;

виділити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у користування 1-а кімнату, житловою площею 17,4 кв. м., балкон, площею 1,0 кв. м., вбудовану шафу, площею 0,7 кв. м., яка розташована в квартирі АДРЕСА_1 ;

виділити ОСОБА_4 у користування 2-а кімнату, житловою площею 12,1 кв. м., лоджію, площею 1,5 кв. м., вбудовану шафу, площею 0,5 кв. м., яка розташована в квартирі АДРЕСА_1 ;

залишити в спільному користуванні ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , кухню, площею 7,7 кв. м., ванну кімнату, площею 2,8 кв. м., вбиральню, площею 1,2 кв. м., коридор, площею 7,8 кв. м., що розташовані в квартирі АДРЕСА_1 .

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір у сумі 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 копійок) в рівних частках.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків.

ОСОБА_3 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків.

ОСОБА_4 , АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків.

Повний текст рішення суду складено та підписано 24 вересня 2020 року.

Головуючий суддяО. М. Вийванко