КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2309/2020
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Мостової Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Верес Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року у складі судді Матійчук Г.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, третя особа: Київський міський військовий комісаріат, про стягнення неустойки та відшкодування моральної шкоди, визнання дій дискримінаційними,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до Міністерства оборони України (надалі - МОУ), Державної казначейської служби України (надалі ДКС України) про стягнення неустойки та відшкодування моральної шкоди, визнання дій дискримінаційними.
Зазначав, що 10 липня 2015 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про надання одноразової грошової допомоги, як інвалід війни II групи, що настала внаслідок контузії та поранення, які пов`язані із проходженням та виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до ст. 16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Заява була отримана Київським міським військовим комісаріатом 13 липня 2015 року.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975 призначення та виплата одноразової грошової допомоги здійснюється Міністерством оборони України.

Проте, МОУ позивачу відмовлено у реалізації його права на призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із невизнанням за ним такого права.

Не погоджуючись з рішенням Міністерства оборони України позивач оскаржив його до суду.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 березня 2017 року, яке набрало законної сили 30 травня 2017 року, визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням II групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку та зобов`язано розглянути питання щодо надання зазначеної допомоги.

25 липня 2017 року Міністерством оборони України була виплачена позивачу одноразова грошова допомога, в розмірі 243 600 грн.

Позивач зазначав, що оскільки Міністерство оборони України на підставі поданих позивачем документів, щодо виплат одноразової грошової допомоги повинно було здійснити його 27 серпня 2015 року, а отже, відповідач не виконав зобов`язання в строк, з останнього за період з 27 серпня 2015 року по 24 липня 2017 року підлягає стягненню заборгованість з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та пені. Крім того, внаслідок неправомірних, винних дій відповідача завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що противоправними діями МОУ позивач зазнав суттєвих переживань та страждань.

Посилаючись на вищевикладене, з урахуванням уточнень, позивач просив стягнути з відповідачів солідарно 63 443 грн. - інфляційних втрат, 13 955 грн. 80 коп. - 3% річних, 101 094 грн. 80 коп. пені, а всього 178 493 грн. 21 коп., моральну шкоду,в розмірі 500 000 грн., а також визнати дії Міністерства оборони України дискримінаційними.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

19 березня 2020 Печерським районним судом м. Києва ухвалено додаткове рішення в частині вирішення вимоги ОСОБА_1 про визнання заперечення Міністерства оборони України у визнанні та реалізації права позивача, який є особою з інвалідністю внаслідок війни на призначення і виплату йому одноразової грошової допомоги дискримінацією позивача за ознакою інвалідності та провадження у цій частині - закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у період з 27 серпня 2015 року по 24 липня 2017 року, внаслідок протиправних дій Міністерства оборони України, у останнього виникло перед позивачем грошове зобов`язання на суму 243600 грн., яке ним не визнавалось і було незаконно порушено.

Міноборони повинно нести перед позивачем відповідальність на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, визначених у ЦК України.

Посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення суперечить ст. 265 ЦПК України, оскільки, у ньому не зазначені докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення, в тому числі постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 березня 2017 року (справа №826/7403/16) та Постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2017 року (справа №826/7403/16); що судом не враховано правовий висновок Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, скаржник просить апеляційну скаргу задовольнити.

У своїх відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах Міністерства оборони України та ОСОБА_3 в інтересах Державної казначейської служби України, просять відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання представники Державної казначейської служби України та Київського міського військового комісаріату не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили (т. 2 а.с. 31-32, 34-35).

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, ОСОБА_4 в інтересах Міністерства оборони України, який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частково задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, 10 липня 2015 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із інвалідністю ІІ групи, що настала внаслідок контузії та поранення, які пов`язані з проходженням та виконанням ним обов`язків військової служби (а.с.7).

Листом від 19.02.2016 року № 248/3/6/74С департамент фінансів МОУ на лист КМВК надав відповідь, з якої вбачається, що підстави для виплати одноразової грошової допомоги позивачу відсутні (а.с. 8).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.03.2017 року, яка набрала законної сили 30.05.2017 р., визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконані інтернаціонального обов`язку та зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати йому, як інваліду другої групи, одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013року № 975 (а.с. 9-12).

Вказаною постановою встановлено, що днем виникнення права позивача на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого Законом для працездатних осіб, є 12.02.2015 року, оскільки ця дата зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії як час, з якого позивачу при черговому огляді встановлена 2 група інвалідності.

Судом також встановлено, що застосування ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та п.3 постанови № 975 пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, на що звертає увагу департамент фінансів Міністерства оборони України в листі від 18.01.2016 року, а з часом встановлення йому інвалідності, внаслідок травми або захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби. Таким чином, судом встановлено, що дія вищенаведеного Порядку № 975 поширюється на позивача, оскільки інвалідність 2 групи було встановлено позивачу з 12.02.2015 року, а постанова Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р., якою затверджено порядок, набрала чинності з 24.01.2014 р.

З платіжного доручення № 1723 від 25.07.2017 р. вбачається, що Міністерство оборони України перерахувало ОСОБА_1 виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 243 600 грн.(а.с. 16).

Оскільки, Міністерство оборони України, зобов`язання на суму 243 600 грн., не виконало у період з 27.08.2015 року по 24.07.2017 року, позивач вважає, що має місце прострочення виконання грошового зобов`язання та застосування ст. 625 ЦК України щодо стягнення з відповідачів солідарно 63 443 грн. - інфляційних втрат, 13 955 грн. 80 коп. - 3% річних, 101 094 грн. 80 коп. - пені, а всього - 178 493 грн. 21 коп., а також завдану моральну шкоду, в розмірі 500 000 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 районний суд виходив з підстав його недоведеності.

Колегія суддів повністю не може погодитись із такими висновками суду, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано власний розрахунок суми інфляційних втрат з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу за період 27.08.2015 року по 24.07.2017 року, що становить 63 443 грн. - інфляційних втрат, 13 955 грн. 80 коп. - 3% річних, а також пені в сумі 101 094 грн. 80 коп.

Детальні роз`яснення для розрахунку інфляційних втрат вміщені у Постанові про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань. (Постанова Пленуму Вищого господарського суду № 14 від 17.12.2013).

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних правовідносин, але й з інших підстав, зокрема, з факту виплати одноразової грошової допомоги.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.11.2018 р. у справі №750/5104/17.

Згідно положень ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

З урахуванням викладеного, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем за прострочення нарахування і виплати одноразової грошової допомоги.

При цьому, суд враховує, що розрахунок наданий позивачем за період з 27.08.2015 року по 24.07.2017 року в частині стягнення інфляційних втрат - 63 443 грн. та 3% річних 13 955 грн. 80 коп. є вірним, а отже може бути взятим судом до уваги при вирішенні зазначених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати одноразової грошової допомоги у сумі 243 600 грн., у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України, а тому вимоги позивача в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 27.08.2015 року по 24.07.2017 року, є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Отже, районний суд в частині вирішення вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат неправильно застосував матеріальний закон, який підлягав застосуванню, у зв`язку з чим в цій частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Що стосується пені в розмірі 101 094 грн. 80 коп., яку також просить стягнути позивач, то колегія суддів погоджується з висновком суду про обґрунтованість таких вимог. Правові підстави до стягнення з відповідача пені, як санкції за невиконання грошового зобов`язання, відсутні.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду про відмову у стягненні моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо завдання позивачу моральної шкоди несвоєчасною сплатою матеріальної допомоги. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди.

Отже, подана по справі апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі положень п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6, ідентифікаційний код 00034022) на користь держави підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в сумі 1 934 грн. 98 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2019 року в частині вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат - скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6, ідентифікаційний код 00034022) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) 63 443 грн. 13 коп. - інфляційних втрат та 13 955 грн. 80 коп. 3 % річних.
У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 6, ідентифікаційний код 00034022) на користь держави судові витрати, у сумі 1 934 грн. 98 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: