КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року

м. Київ

Головуючий суддя у 1 інстанції - Ул`яновська О.В.

справа № 759/14611/16-ц

провадження № 22-ц/824/2717/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року по справі за позовом Приватного акціонерного товариства Спільне підприємство «Партнер» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року генеральний директор ПрАТ СП «Партнер» Телецький В.Т. звернувся до суду з указаним позовом, в якому після остаточного збільшення позовних вимог просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 60 258,70 грн з урахуванням суми сплаченого судового збору у розмірі 1 762 грн.

В обґрунтування вимог зазначив, що 08 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та ПрАТ СП «Партнер» укладено договір на експлуатацію та обслуговування, згідно якого позивач взяв на себе обов`язки по зберіганню і охороні транспортних засобів у гаражі № НОМЕР_1 , встановленому на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні ПрАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди, однак відповідач не виконала належним чином своїх зобов`язань, тобто у визначений строк до 10 числа кожного місця не вносила грошові внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати, що призвело до утворення заборгованості.

Посилаючись на вимоги статті 625 ЦК України вважав, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь товариства пені та інфляційних втрат у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання.

На підставі викладеного, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПрАТ СП «Партнер» основну суму боргу у розмірі 33 430 грн; пеню у розмірі 21 782,55 грн; інфляційних втрат 3 284,15 грн, що загалом складає 58 496,70 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Скаржник зазначає, що ПрАТ СП «Партнер» за відсутності документів, що посвідчують право власності або право користування земельною ділянкою, в тому числі на умовах оренди, не має законних підстав для використання земельної ділянки, що розташована на АДРЕСА_1 , для будь-якої діяльності.

Уважає, що рішення Київської міської ради №125/1335 від 18 березня 2004 року, на яке посилається у своєму рішенні суд першої інстанції, не містить ознак організаційно-розпорядчого документу та не відповідає Національному стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів. ДСТУ 4163-2003».

На думку відповідача, висновок суду першої інстанції, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , на якій знаходиться її гаражний бокс № НОМЕР_1 , за рішенням Київської міської ради належить ПрАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди ґрунтується на припущеннях, не відповідає дійсності та протирічить засадам верховенства права.

Звертає увагу суду, що вона, як власник гаражного боксу № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , вказаний гаражний бокс на баланс ПрАТ СП «Партнер» не передавала, а товариство його не приймало.

Окрім того, послугами з охорони та зберігання автомобіля відповідач не користувалася з 18 липня 2008 року, оскільки продала свій автомобіль. Уважає, що вказана обставина свідчить про те, що позивачем документально не підтверджено надання ОСОБА_1 послуг з охорони та зберігання автомобіля, відсутнього у відповідача з 18 липня 2008 року.

Посилається на те, що позивач не має права надавати послуги з охорони майна, оскільки у позивача відсутня відповідна ліцензія на право провадження охоронної діяльності.

Зауважує на тому, що ПрАТ СП «Партнер» здійснює нечесну підприємницьку практику.

24 грудня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У мотивування відзиву, зокрема, зазначає, що відсутність у відповідача автомобіля не є підставою для ухилення від сплати за договором, оскільки відповідно до його змісту надаються послуги з експлуатації та зберігання не тільки самого автомобіля, але й місця його схову.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року провадження по справі №759/14611/16-ц за позовом ПрАТ СП «Партнер» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості зупинено до набрання законної сили рішенням по справі №759/6963/19.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року поновлено апеляційне провадження у даній справі.

04 вересня 2020 року до апеляційного суду надійшло клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до розгляду Верховним Судом касаційної скарги на постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року та рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року у справі №759/6963/19.

Клопотання обґрунтовано тим, що предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості на підставі укладеного між сторонами договору. В той час, коли у справі № 759/6963/19, в якій подана касаційна скарга на постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року та рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року, предметом спору є визнання недійсним договору, на підставі якого позивач нараховує заборгованість.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року по справі №759/6963/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ СП «Партнер», треті особи: Міністерство внутрішніх справ України (Управління ліцензування МВС), обслуговуючий кооператив «Товариство співвласників «Біличі» про визнання недійсним договору на експлуатацію та обслуговування №828 від 08 жовтня 2006 року - відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року залишено без змін.

Посилаючись на необхідність зупинення провадження у даній справі, ОСОБА_1 зазначає, що звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2020 року та рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 січня 2020 року.

Разом з тим, ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху.

Окрім того, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з позовом до ПрАТ СП «Партнер» про визнання недійсним правочину про надання послуг з охорони майна та повернення майна, переданого за недійсним правочином у справі №759/6963/19, звернулась лише у 2019 році, в той час як ПрАТ СП «Партнер» з позовом про стягнення заборгованості до ОСОБА_1 звернувся ще у 2016 році.

Таким чином, зважаючи на викладені обставини справи, вивчивши матеріали клопотання, оцінивши доводи заявника та наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі, оскільки зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду у даній справі.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 58 496,70 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є експлуатаційною організацією, яка у тому числі надає послуги з охорони місця зберігання автомобілів, а відповідач є користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_2 та зобов`язана нести витрати по сплаті обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством, оскільки між сторонами на підставі укладеного 08 жовтня 2006 року договору на експлуатацію та обслуговування виникли договірні правовідносини. У зв`язку з тим, що у відповідача виникла заборгованість за невиконання зобов`язання, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення пені та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом установлено, що ПрАТ СП «Партнер» відповідно до розпорядження Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 29 липня 1996 року №1041 «Про будівництво напівпідземних гаражів - автостоянок на 35, 36, 37 ділянках в 13 мікрорайоні житлового масиву «Біличі» на підставі інвестиційного підрядного договору від 20 травня 1997 року №4, укладеного із Головним управлінням капітального будівництва КМДА, виконав будівельні роботи з будівництва напівпідземних гаражів в 13 мікрорайоні на житловому масиві «Біличі» (а.с. 10-12).

27 лютого 1998 року замовник (УКБ КМДА) відповідно до умов даного інвестиційного підрядного договору №5 передав на баланс інвестору-підряднику СП «Партнер» напівпідземні гаражі на 24 машиномісць на дільниці АДРЕСА_3 (а.с. 21).

Розпорядженням Ленінградської районної державної адміністрації м. Києва від 15 січня 1998 року №10 «Про введення в експлуатацію об`єктів житлового та комунального призначення у Ленінградському районі м. Києва» затверджений акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом напівпідземних гаражів на 24 машиномісця на дільниці № АДРЕСА_3 та їх експлуатацію покладено на позивача (а.с. 15).

Рішенням Київської міської державної адміністрації від 18 березня 2004 року №125/1335 про відведення позивачу земельної ділянки для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на 4 автомобілів на АДРЕСА_2 та розпорядження Ленінградської районної держадміністрації від 05 січня 1998 року №10 про затвердження Акта державної комісії від 05 січня 1998 року про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом напівпідземних гаражів на 24 машиномісць на АДРЕСА_2 , з покладенням їх експлуатації на позивача, а також присвоєння поштової адреси напівпідземним гаражам позивам позивача по АДРЕСА_2 власникам транспортних засобів, які приймали участь у фінансуванні будівництва були надані документи для оформлення права власності на передане в користування гаражне приміщення у напівпідземних гаражах позивача та укладений з ними договір на експлуатацію та обслуговування у тому числі із ОСОБА_1 (а.с. 13, 23).

08 жовтня 2006 року між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_1 було укладено договір №828 на експлуатацію та обслуговування, відповідно до пункту 1.1. якого ПрАТ СП «Партнер» взяло на себе обов`язки по зберіганню та охороні транспортних засобів в гаражі № НОМЕР_1 , встановленого на земельній ділянці, відведеній ПрАТ СП «Партнер» на праві довгострокової оренди по АДРЕСА_2 , а ОСОБА_1 зобов`язався вчасно вносити щомісячні внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на умовах вказаного договору (а.с. 6).

Пунктом 2.1 вказаного договору передбачено, що власник зберігає автотранспортні засоби у відповідності до «Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках», затверджених Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2.3 договору власник зобов`язаний вносити внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати на основі щомісячних, визначених ПрАТ СП «Партнер» розрахунків із врахуванням змін в нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини в оплаті праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, ростом цін на матеріали та ремонт, у тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони.

Пунктами 3.1. та 3.2 договору передбачено, що власник вносить грошові внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати не пізніше 10 числа кожного місяця на основі розрахунку, що додається до договору, проте розмір внесків може змінюватись на умовах пункту 2.3 договору.

Згідно пункту 4.1 вказаного договору власник зобов`язаний своєчасно вносити ПрАТ СП «Партнер» внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати (пункт 3.1). У випадку затримки оплати зі сторони власника (пункт 3.1.) власник оплачує ПрАТ СП «Партнер» пеню у розмірі 0,5 % від суми затриманого платежу за кожен день прострочення.

14 лютого 2007 року відповідач набула право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 обслуговування та експлуатацію яким здійснюється ПрАТ СП «Партнер», а саме, зберігання та охорона майна (а.с. 142).

За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 901, ч.1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану його послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З матеріалів справи вбачається, що між ПрАТ СП «Партнер» та ОСОБА_1 08 жовтня 2006 року укладено договір №828 на експлуатацію та обслуговування. Згідно наданих стороною позивача взаєморозрахунків ОСОБА_1 до березня 2017 року частково сплачувала грошові внески за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати (а.с 24, 112).

Таким чином, відповідачем визнавались умови укладеного 08 жовтня 2006 року договору №828 на експлуатацію та обслуговування та до 2017 року сплачувалось грошові кошти за вказаним договором, з вимогами про визнання недійсним цього договору станом на час ухвалення рішення в даній справі ОСОБА_1 до суду не зверталась.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не укладала з ПрАТ СП «Партнер» будь-яких договорів, а тому між сторонами відсутні договірні зобов`язання, не заслуговують на увагу, оскільки зберігання автотранспортних засобів здійснювалося ПрАТ СП «Партнер» як суб`єктом підприємницької діяльності, у зв`язку з чим такий договір є публічним.

Правовідносини, в яких замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. При цьому факт відсутності договору зберігання автотранспортних засобів сам по собі не може бути підставою для звільнення від оплати послуг, якщо особа фактично користувалася ними.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 травня 2019 року у справі №759/9660/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини між сторонами є грошовим зобов`язанням, в якому на боржника покладено виключно цивільно-правовий обов`язок з оплати внесків на відшкодування витрат на утримання, експлуатацію та благоустрій автостоянок і гаражів, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) вимагати сплату грошей. На вказані правовідносини сторін поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Сторони, укладаючи договір, дійшли згоди про те, що розмір внесків за охорону автомобіля та на експлуатаційні витрати розраховує позивач, при цьому розмір встановлених позивачем внесків підлягає зміні.

Пунктом 15 Правил зберігання передбачено, що плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляються за тарифами, встановленими відповідно до законодавства.

ПрАТ СП «Партнер» визначало розмір внесків та відображало їх розрахунок у плановій детальній калькуляції собівартості утримання одного машиномісця на автостоянці, з урахуванням змін у нормативній та законодавчій базі, яка регулює правовідносини з оплати праці, електроенергії, ставок орендної плати за користування земельною ділянкою, росту цін на матеріали та ремонт, в тому числі при проведенні державою індексації доходів населення, інших заходів, що впливають на зміну вартості експлуатаційних витрат та на утримання охорони.

Наказом генерального директора ПрАТ СП «Партнер» № 88 від 31 липня 2015 року у зв`язку зі збільшенням витрат на утримання охорони та експлуатацію гаражних боксів у напівпідземних гаражах ПрАТ СП «Партнер» за адресою: АДРЕСА_2 встановлені щомісячні внески на відшкодування витрат в розмірі 700 грн (а.с. 8). Розрахований розмір внесків відображений у плановій детальній калькуляції собівартості утримання одного машиномісця станом на 01 серпень 2015 року, а також у детальному розрахунку нарахувань та оплати за послуги (а.с. 7, 112).

У відповідності до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до Планової детальної калькуляції собівартості утримання 1 м/м на автостоянці № НОМЕР_2 станом на 01 серпня 2015 року до витрат, які здійснює ПрАТ СП «Партнер», відносяться витрати, зокрема на електроенергію, обслуговування об`єкта, ремонтні роботи, обов`язкові платежі та податки.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що у відповідача утворилася заборгованість станом на 01 листопада 2018, яка складається із суми основного боргу у розмірі 33 430 грн; пені за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 у розмірі 21 782,55 грн; інфляційних втрат за період з серпня 2015 року по листопад 2018 року включно у розмірі 3 284,15 грн, що загалом складає 58 496,70 грн (а.с. 112).

Правильність зробленого позивачем розрахунку щомісячних внесків, які підлягають сплаті відповідачем, а також розміру заборгованості, яка утворилася у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань, ОСОБА_1 не спростовано.

Аргументи апелянта щодо відсутності у позивача права користування земельною ділянкою, на якій розташований гараж відповідача, спростовуються рішенням Київської міської ради від 18 березня 2004 року №125/1335, згідно з яким ПрАТ СП «Партнер» надано в довгострокову оренду (строком на 25 років) земельну ділянку для експлуатації та обслуговування напівпідземного гаража на АДРЕСА_4 .

Посилання ОСОБА_1 на те, що у ПрАТ СП «Партнер» відсутня ліцензія та дозвіл на обслуговування гаражів, є неспроможними, оскільки товариство як суб`єкт господарювання здійснювало свою діяльність з надання послуг із зберігання автотранспортних засобів на підставі Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року №115, які не передбачають імперативного обов`язку отримання ліцензії та спеціального дозволу.

Крім того, указані доводи не спростовують обставини щодо чинності договірних умов, за яких відповідачка зобов`язана оплачувати експлуатаційні витрати.

З огляду на вищезазначене, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків апеляційного суду.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням наведеного, колегія дійшла висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав правильну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків зазначених в статті 389 ЦПК України.

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько
С.О. Журба