ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 серпня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/2975/20

Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/986/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

сторони: позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 17 червня 2020 року (місце ухвалення - м. Чернігів, дата складання повного тексту - 17.06.2020) у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обгрунтування позову посилається на те, що відповідач ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 01.06.2010. ОСОБА_1 при підписанні анкети-заяви підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.

Підписавши заяву між сторонами, у відповідності до ст. 634 ЦК України, був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку (ст. 1066 ЦК України) та кредитного договору (ст. 1054 ЦК України).

Банком на підставі Договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, а відповідачу надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 5000,00 грн.

Банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме щомісячними платежами у розмірі мінімального платежу від суми заборгованості, який встановлений договором.

Проте, в порушення умов укладеного між сторонами договору відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями внаслідок чого у відповідача перед банком утворилась заборгованість, яка станом на 22.03.2020 становить 13 037,68 грн, яка складається з наступного: 8044,81 грн - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту, 8044,81 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками, 2087,53 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 1808,31 грн - нарахована пеня, 0,00 грн - нараховано комісії, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 597,03 грн - штраф (процентна складова).

Позивач посилається, що відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, що є порушенням законних прав та інтересів АТ КБ «ПриватБанк».

З врахуванням викладено, в позові банк просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.06.2010 у розмірі 13037,68 грн станом на 22.03.2020, та судові витрати у розмірі 2102,00 грн.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.06.2020 позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 по стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в сумі 10 132,34 грн, та судовий збір в сумі 1658,90 грн, а всього 11 766, 01 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано відсутністю підстав для задоволення вимог заборгованості за пенею та штрафами, оскільки у Заяві відповідача від 01.06.2010 процентна ставка і комісія не зазначені, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивачем не доведено, що позичальник ознайомлений та погодився з Витягом з Тарифів та Витягом з Умов, на які посилається банк у позові, проте оскільки відповідач отримала кошти, використовувала їх, та в добровільному порядку не повернула, а тому до стягнення підлягає фактично отримана сума грошових коштів у розмірі 8044, 81 грн, та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 2087, 53 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник АТ КБ «ПриватБанк» Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 17.06.2020 в частині відмови у стягненні заборгованості за пенею та штрафами та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині в повному обсязі, в іншій частині рішення залишити без змін.

За доводами скарги оскаржуване рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості за пенею та штрафами прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

У скарзі заявник посилається, що місцевий суд безпідставно та необгрунтовано в оскаржуваному рішенні послався на висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17.

Зазначає, що під час підписання анкети-заяви відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, правилами користування карткою. Підписуючи анкету-заяву від 01.06.2010, користуючись коштами, отриманими через банкомати, що вбачається з виписки, відповідач розплачувалася за товар в магазині, а отже й отримала кредитну картку, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Відповідач знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалася кредитними коштами чим позичальник висловила свою згоду щодо форми договору та його умов. Приєднання до умов та правил надання банківських послуг є укладенням договору з банком, а тому позивач має право на стягнення заборгованості по пені та штрафам, які нараховані у відповідності до положень Умов та правил, які заходяться на офіційному сайті Приватбанку та відповідач зобов`язався самостійно з ними знайомитись.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 01.06.2010. У заяві шляхом поставлення відміток у полях: «Платіжна картка КРЕДИТКА «Універсальна»», «Пенсійна картка», «Дебетова особиста картка», вона виявила бажання оформити на своє ім`я «Дебетову особисту картку» (а.с. 31).

Згідно копії довідки (а.с. 30) позичальнику ОСОБА_1 було надано наступні кредитні картки:

№ НОМЕР_1 , дата відкриття 25.11.2011, термін дії - 09/15;

№ НОМЕР_2 , дата відкриття 19.08.2013, термін дії - 11/16;

№ НОМЕР_3 , дата відкриття 30.12.2013, термін дії - 10/17;

№ НОМЕР_4 , дата відкриття 19.07.2014, термін дії - 07/18;

№ НОМЕР_4 , дата відкриття 17.01.2015, термін дії - 07/18;

№ НОМЕР_5 , дата відкриття 17.11.2016, термін дії - 08/20.

Матеріали справи містять копію довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 (договір б/н) з якої вбачаться, що старт карткового рахунку (дата проведення 25.11.2011) № НОМЕР_1 встановлено кредитний ліміт 300,00 грн, зміна якого 13.07.2016 відбулась у сторону збільшення до 5000,00 грн (а.с. 29).

Згідно виписки за договором №б/н станом на 24.03.2020 відповідач ОСОБА_1 користувалась коштами, здійснювала оплату за продукти, поповнювала готівкою свою карту в терміналах самообслуговування та у відділеннях банку, відбувалось погашення обов`язкових платежів з картки, списання відсотків за використання кредитного ліміту (а.с. 20-28).

Банком до позовної заяви додано розрахунок заборгованості за договором б/н від 01.06.2010, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1 , станом на 31.05.2015 склала 13 037,68 грн, яка складається з наступного: 8044,81 грн - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч.: 0,00 грн - заборгованість за поточним тілом кредиту, 8044,81 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 0,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками, 0,00 грн - заборгованість за простроченими відсотками, 2087,53 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625, 1808,31 грн - нарахована пеня, 0,00 грн - нараховано комісії, 1097,03 грн - заборгованість по судовим штрафам (а.с. 8-19).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, оскільки у Заяві відповідача від 01.06.2010 процентна ставка і комісія не зазначені, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Позивачем не доведено, що позичальник ознайомлений та погодився з Витягом з Тарифів та Витягом з Умов, на які посилається банк у позові, проте оскільки відповідач отримала кошти, використовувала їх, та в добровільному порядку не повернула, а тому до стягнення підлягає фактично отримана сума грошових коштів у розмірі 8044, 81 грн, та три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 2087, 53 грн.

Посилаючись на правову позицію, сформульовану Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17), виходив місцевий суд з того, що правові підстави для стягнення нарахованих позивачем сум пені та штрафів відсутні.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог банку про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та штрафами.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Як передбачено ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно вимог чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено заборону односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим до його виконання.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У п. 14.8, 14.9 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» зазначено, що Банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов`язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу (далі у цій статті - договір), ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов`язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі. Банк зобов`язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачеві примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу.

Як вказано вище, анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанк від 01.06.2010, надана АТ КБ «ПриватБанк» на підтвердження своїх вимог про стягнення кредитної заборгованості, жодним чином не підтверджує наміру та волевиявлення відповідача на отримання кредитної картки, не містить визначеного розміру кредитного ліміту та процентної ставки, умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, отже, у цій справі відсутні підстави вважати, що сторони уклали кредитний договір, у процесі чого обумовили у письмовому вигляді його істотні умови, та між ними, як результат виникли кредитні відносини і, зокрема, обов`язок відповідача повернути кредитні кошти, відсотки за їх користування, пеню, штрафи тощо.

Належних та допустимих доказів того, що зазначені у довідці позивача видані ОСОБА_1 банківські карти є кредитними та видані саме на підставі анкети-заяви від 01.06.2010 матеріали справи також не містять, як і доказів фактичного отримання кредитних коштів та користування ними.

Хоча анкета-заява містить запис про те, що відповідач ознайомлений і згодний з договором про надання банківських послуг, проте, зазначене, на думку апеляційного суду, не свідчить про автоматичне виникнення кредитних відносин між ОСОБА_1 та банком.

Доводи апеляційної скарги про те, що на підтвердження використання кредитного карткового рахунку Банком надана виписка по картковому рахунку, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту, не можуть бути підставою для задоволення вимог за пенею та штрафами, оскільки сама по собі вказана виписка не може вважатись належним та достовірним доказом в розумінні ст. 77, 79 ЦПК України, який би підтверджував укладення між сторонами кредитного договору, встановлення та досягнення між сторонами згоди щодо всіх його істотних умов, а відтак не може бути доказом наявності у відповідача кредитної заборгованості.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Отже, з огляду на те, що ОСОБА_1 є споживачем послуг, саме на банк покладається обов`язок дотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні правочину з певним обмеженням дії принципу свободи цивільного договору зі сторони кредитора.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), борг за пенею та штрафом.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 01.06.2010, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови і Правила узгоджені з відповідачем при підписанні анкети-заяви від 01.06.2010, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, щодо порядку нарахування пені та штрафу, тому судом першої інстанції відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, обґрунтовано не взято до уваги умови кредитування, викладені у наданих позивачем Умовах і Правилах надання банківських послуг.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

З матеріалів справи вбачається, що анкета-заява від 01.06.2010, крім анкетних даних ОСОБА_1 не містить жодних відомостей, на підставі яких можна встановити волевиявлення позичальника на укладення кредитного договору на умовах, що заявлені позивачем, лише зазначено, що вона виявляє бажання оформити на своє ім`я «дебетову особисту карту». В анкеті-заяві відсутні інші відомості щодо схеми погашення кредиту, нарахування процентів та міра відповідальності за порушення зобов`язань по кредиту(а.с. 31).

До позовної заяви не додані документи, які підтверджують, що на момент підписання заяви, відповідач була ознайомлена саме з заявленими позивачем умовами кредитування з використанням кредитки.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані позивачем Витяг з Умов не можуть розцінюватися, як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

За таких обставин, до вказаних правовідносин неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення у оскаржуваній частині.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 17 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 21.08.2020.

Головуючий Судді :