ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/253/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/1772/19 Категорія: 304090000 Мазуренко Ю. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., Бондаренка С.І.

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 листопада 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року АТ «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що 06.03.2018 р. ПАТ «Альфа-Банк» та відповідач ОСОБА_1 уклали оферту на укладання угоди про надання кредиту №501010460. Відповідно до умов кредитного договору вони зобов`язуються надати відповідачу кредит в у сумі 300000,00 грн., у строк з 06.03.2018 р., а відповідач зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього графіком погашення кредиту. Вони свої зобов`язання за договором виконали, надавши відповідачу кредит в розмірі 300000,00 грн.

Зазначив, що в порушення умов договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 14.02.2019 р. має прострочену заборгованість, загальна заборгованість за кредитним договором 265054,24 грн., яка складається з наступного: 240515,81 грн. за кредитом; 7338,43 грн. за відсотками; 15600,00 грн. по комісії; 1600,00 грн. штраф.

Позивач вказував на те, що відповідно до умов договору у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких взятих на себе зобов`язань, встановлених договором, у тому числі у разі затримання сплати частини кредиту та процентів за його користування, щонайменше на один календарний місяць, банк має право вимагати дострокового виконання зобов`язання з повернення кредиту. Відповідачу направлена вимога про усунення порушення дострокове повернення кредиту, але на дату подання позову вимога відповідачем не виконана.

Посилаючись на вказані обставини, АТ «Альфа-Банк» просило суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором №501010460 265054,24 грн., а саме: 240515,81 грн. за кредитом; 7338,43 грн. за відсотками; 15600,00 грн. по комісії; 1600,00 грн. штраф, а також 3975,81 грн. сплаченого судового збору.

Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.11.2019 р. відмовлено в задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги суд мотивував тим, що позивач АТ «Альфа-Банк» не довів у суді за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним у позовній заяві обставини.

Не погодившись з вказаним рішенням суду позивач звернувся з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13.11.2019 р. повністю, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача по справі.

Апеляційні вимоги мотивував тим, що оскаржуване рішення суду, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та є незаконним. Вважає, що суд безпідставно послався про відсутність доказів у справі, оскільки банком для підтвердження обставин викладених в позовній заяві подав виписки та розрахунок заборгованості, які у сукупності є належними допустимими достовірними, достатніми доказами на підтвердження здійснених господарських операцій. Зазначає, що у всіх складових частинах договору, до якого входить оферта, паспорт споживчого кредиту та додаток №1 до угоди про надання кредиту №501010460 від 06.03.2018 р., зазначено погоджені сторонами умови кредитування, а саме: сума/ліміт кредиту 300000 грн. (з них 28933,98 грн. для власних потреб та 10416,02 грн. на використання договору добровільного страхування ризиків); строк кредитування 36 міс.; процентна ставка відсотків річних 15,99%; порядок зміни процентної ставки: фіксована; розмір платежу за послуги з розрахунково-касового обслуговування 1,3%, що складає згідно графіку 3900,00 грн.; пеня відсутня; штрафи: за кожне прострочення, що триває від одного до чотирьох днів 100 грн., за кожне прострочення, що триває п`ять днів і більше 300 грн. Розмір штрафу визначений у п.6 паспорту споживчого кредиту, який містить особистий підпис позичальника. А тому твердження суду, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач був ознайомлений саме з цими умовами кредитного договору не відповідає фактичним обставинам справи, та не може бути підставою у відмові в задоволенні позову.

Сторони на засідання судової колегії не з?явились. Від представника позивача адвоката Луньової А.Г. надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.03.2018 р. між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем було укладено оферту на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501010460. Відповідно до умов укладеного договору, відповідач отримав кредит в сумі 300000,00 грн.

Як зазначено у оферті на укладання угоди про надання кредиту, та додатку №1 до угоди про надання кредиту №501010460 від 06.03.2018 р. відповідачу надавався кредит для власних потреб на вказаних у ній умовах, а саме: тип кредиту кредит готівкою, сума кредиту 300000,00 грн., процентна ставка за користування кредитом 15,99%, тип процентної ставки фіксована. У п.3 оферти було вказано, що кредит надається позичальнику: для власних (особистих) потреб, отримання грошових коштів в розмірі 289333,98 грн., шляхом переказу коштів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в ПАТ «Альфа-Банк», для оплати страхового платежу згідно з умовами комплексного договору добровільного страхування ризиків позичальника №006.501010460.111 від 06.03.2018 р. шляхом безготівкового перерахування на рахунок ПрАТ «Альфа Страхування» 1605 що відкритий в ПАТ «Альфа-Банк» суми грошових коштів в розмірі 10416,02 грн. Зазначено строк кредиту 36 місяців, тобто до 06.03.2021 р., комісійна винагорода за надання кредиту 0,00% від суми кредиту, за обслуговування кредиту 1,30%.

Колегія суддів не погоджується з висновком місцевого суду про ненадання позивачем належних та допустимих доказів, на підтвердження обставин викладених у позові.

Відповідно до ст. 638 ч. 1 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 638 ч. 2 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

В силу вимог ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Реалізація кредитором права на дострокову вимогу про повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, може реалізовуватись кредитором як шляхом пред`явлення позову до суду, так і шляхом направлення письмової вимоги боржнику, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Визначення правової природи письмової вимоги кредитора до боржника, та відповідно правових наслідків її надіслання залежить від змісту такої вимоги.

Якщо вимога за своїм змістом є нагадуванням чи інформуванням про існування заборгованості, а також містить прохання про погашення поточної заборгованості, то така вимога є досудовою претензією.

Якщо письмове звернення кредитора до боржника містить вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості як простроченої, так і поточної, то таке звернення є вимогою про дострокове повернення кредиту, наслідком надіслання якої є зміна строку виконання основного зобов`язання у відповідності до частини другої статті 1050 ЦК України.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позову з підстав відсутності копії вимоги щодо дострокового повернення споживчого кредиту та доказів її направлення боржнику, оскільки ненадіслання АТ «Альфа-Банк» в досудовому порядку письмової вимоги позичальнику про дострокове повернення усієї суми кредиту не є перешкодою для реалізації права банку звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав безпосередньо до суду, оскільки обмеження заявника у праві на судовий захист шляхом відмови у задоволенні позову за відсутності доказів попереднього його звернення до позичальника з вимогами, оформленими в інший спосіб, ніж позов (відмінними від нього), фактично буде призводити до порушення принципів верховенства права, доступності судового захисту, а вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 р. справа №372/3743/15-ц, провадження №61-11297св18.

За змістом ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно із ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Отже, відповідно до оферти на укладення угоди про надання особистого кредиту № 501010460 від 06.03.2018 року ОСОБА_1 запропонував банку укласти угоду про надання кредиту для власних потреб (особистий) та надати йому особистий кредит на таких умовах: тип кредиту «Кредит готівкою»; сума кредиту 300000,00 грн.; процентна ставка 15,99 % річних, тип ставки фіксована; строк кредиту 36 місяців.

Відповідно до:

- (п.1) ОСОБА_1 запропонував банку встановити комісійну винагороду, а саме: а) за надання кредиту 0,00% від суми кредиту, зазначеної в оферті без ПДВ, б) за обслуговування кредиту 1,30%. Комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки з подальшим зарахуванням на рахунки в банку сплачується згідно діючих тарифів банку, які є невідємною частиною договору, та розміщені на сайті банку: www.alfabank. сom.ua;

-(п.2) дата повернення кредиту 06.03.2021 р. Для повернення заборгованості за угодою встановлено рахунок № НОМЕР_2 , відкритий у банку;

- (п.3) кредит надається позичальнику для власних потреб, отримання грошових коштів в розмірі 289333,98 грн., шляхом переказу коштів на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в ПАТ «Альфа-Банк»; оплати страхового платежу згідно з умовами: - комплексного договору добровільного страхування ризиків позичальника №006.501010460.111 від 06.03.2018 р., - шляхом безготівкового перерахування на рахунок ПрАТ «Альфа Страхування» 1605, що відкритий в ПАТ «Альфа-Банк» суми грошових коштів в розмірі 10416,02 грн. Спосіб оплати переказ коштів на рахунок № НОМЕР_3 , відкритий в ПАТ «Альфа-Банк»;

- (п.4) підписанням цієї оферти на укладання угоди про надання кредиту ОСОБА_1 беззаперечно підтвердив, що такий попередньо ознайомлений у письмовій формі зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту, з нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ.

В додатку №1, який є невідємною частиною угоди, позичальник пропонував визначити: детальний розпис складових загальної вартості кредиту реальної річної процентної ставки; графік з платежів з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за угодою.

Вищевказана оферта на укладення угоди про надання особистого кредиту № 501010460 від 06.03.2018 р. (а.с.4), графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки (а.с.5) в якому вказано метод нарахування відсотків, анкета - заява ОСОБА_1 від 06.03.2018 р. на акцепт публічної пропозиції банку на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» (а.с.6) особисто підписані ОСОБА_1 .

На підтвердження факту надання кредиту банком на користь ОСОБА_1 грошової суми 300000,00 грн. та зарахування на рахунок позичальника ОСОБА_1 № НОМЕР_2 , позивачем надано оригінал виписки з особового рахунку позичальника-відповідача (а.с.9).

Крім того, позивачем надано до суду розрахунок заборгованості за кредитним договором № 501010460 від 06.03.2018 р. наданий ОСОБА_1 (а.с.8), який суд мав перевірити, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування та навести свій розрахунок. Такий правовий висновок містить постанова Верховного Суду від 23.01.2018 р. по справі №755/7704/15-ц (провадження №61-283св18).

Зі змісту «Узагальнюючої податкової консультації щодо використання банківських виписок як первинних документів» затвердженої наказом Державної податкової служби України № 583 від 05.07.2012 р., а також зміст Листа Державної фіскальної служби від 10.02.2016 року №2673/6/99-99-19-02-02-15, вбачається наступне: «Виписки з особових рахунків клієнтів, що є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій чи електронній формі) з особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунка, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунка. Таким чином, виписка з особового рахунка клієнта банку може слугувати як документ, що підтверджує суму витрат на оплату банківських послуг з розрахунково-касового обслуговування, за умови зазначення в ній інформації про надання банком таких послуг, сум операцій та заповнення обов`язкових реквізитів».

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку що надані банком виписки та розрахунок заборгованості у сукупності з офертою на укладання угоди про надання кредиту, графіку платежів, анкети-заяви про акцепт є належними допустимими достовірними та достатніми доказами на підтвердження здійснених господарських операцій, зокрема щодо видачі кредитних коштів, а тому суд першої інстанції допустися помилки відкинувши вказані докази.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановлених договором.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що між сторонами з 06.03.2018 р. виникли зобов`язальні договірні правовідносини.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитом, заборгованість за кредитом склала 240515,81 грн., по відсотках 7 338,43 грн. і дана заборгованість не погашена.

Із копії вищезазначених документів, слідує, що відповідач зобов`язувався виконувати умови договору, вчасно повернути суму кредиту, вчасно та у повному обсязі сплачувати відсотки по кредитному договору.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач порушив умови договору, укладеного між сторонами, сума заборгованості нарахована банком вірно і відповідає умовам договору, а тому заборгованість за кредит, відсотки підлягає стягненню у повному розмірі із відповідача на користь позивача.

За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд враховує, що на момент виникнення зобов?язальних правовідносин умови кредитування сторонами узгоджувались і задовольняли їх. Договір відповідачем не оспорювався та виконувався певний проміжок часу до виникнення боргу.

Разом з тим колегія суддів вважає безпідставними вимоги позивача, щодо стягнення з відповідача штрафу в розмірі 1600,00 грн. та комісії 15600,00 грн.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, з огляду на вищезазначені положення цивільного процесуального закону колегією суддів не приймаються до уваги докази від сторони позивача на стадії апеляційного перегляду справи.

А тому, долучена до апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» копія паспорта споживчого кредиту (а.с.63) в якому викладено порядок нарахування штрафу не може бути прийнята судом апеляційної інстанції, оскільки не була подана і не була заявлена як доказ в суді першої інстанції, та не була предметом його дослідження. При цьому позивачем не вказано поважності причин ненадання такого доказу до суду першої інстанції, що унеможливлює прийняття копії паспорта споживчого кредиту на стадії розгляду справи апеляційним судом.

Крім того, суд також не може погодитись із вимогою про стягнення комісії, враховуючи правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 20.02.2019 року у справі № 666/ 4957/15-ц та від 27 грудня 2018 року у справі № 695/3474/17, а також Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746/цс16.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Як вбачається з п.2 оферти на укладання угоди про надання кредиту за обслуговування кредиту передбачено сплату винагороди за обслуговування кредиту 1,30%.

За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача як комісії так і штрафу в позові слід відмовити, а в решті позов підлягає до задоволення, оскільки розрахунок заборгованості і процентів за користування кредитними коштами відповідає узгодженим сторонами умовами, які відповідач зобов`язався виконувати, підписавши особисто оферту, анкету-заяву та графік і отримавши в банку кредит 300000,00 грн.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, АТ «Альфа-Банк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та нарахованих процентів.

Беручи до уваги те, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване судове рішення про стягнення заборгованості підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову - про стягнення заборгованості у розмірі 240515,81 грн., відсотками в сумі 7338,43 грн. з відповідача на користь кредитора. Розмір заборгованості підтверджений розрахунком банку та не спростований боржником (а.с.8). Боржником не оспорювались надані банком письмові докази.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду на підставі ст. 376 ч. 1 п. п. 1, 4 ЦПК України підлягає скасуванню, а апеляційна скарга, відповідно, підлягає частковому задоволенню.

На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України на сторони покладається судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Так, позивач звернувся з позовом про стягнення 265054,24 грн., задоволено позов в сумі 247 854,24 грн., що складає 93,51%. За подачу позову сплачено судовий збір в сумі 3975,81 грн., отже відшкодуванню за рахунок відповідача підлягає сума 3717,77 грн. (93,51% від 3975,81 грн).

Позивач звернувся з апеляційною скаргою, оскаржуючи заочне рішення суду першої інстанції в повному обсязі. Апеляційна скарга позивача задоволена на 93,51 %, позивачем за подачу апеляційної скарги сплачено судовий збір в сумі 5963,72 грн., таким чином, відшкодуванню за рахунок відповідача підлягає сума 5576,67 грн. (93,51 % від 5963,72 грн).

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судові витрати у розмірі 9294,44 грн.

Керуючись ст.ст.367,368,374,376,381,382,383,384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором від 06 березня 2018 року в розмірі 240515,81 грн., відсотки за користування кредитом у розмірі 7338,43 грн.

Відмовити Акціонерному товариству «Альфа-Банк» у задоволенні інших позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судові витрати у розмірі 9294,44 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2020 року.

Судді: