Житомирський апеляційний суд
Справа №296/8319/17 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О.М.
Категорія 16 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №296/8319/17 за позовом ОСОБА_1 до Житомирської районної ради, Житомирської районної державної адміністрації, Житомирської обласної державної адміністрації, ОСОБА_2 , третя особа Обслуговуючий кооператив «Садівницьке товариство «Зарево» про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 27 липня 2020 року, постановлену під головуванням судді Дубовік О.М. у м. Житомирі

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом.

17.07.2020 відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про забезпечення доказів (в порядку ст. 116-119 ЦПК України) шляхом призначення комплексної судової експертизи з питань землеустрою та земельно-технічної експертизи, проведення якої просила доручити Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз (79024, м. Львів, вул. Липинського, 54).

На вирішення експертизи просила поставити наступні питання:

чи відповідає розроблена ДП «Укрспецзем» технічна документація із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель поза межами населених пунктів Василівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, яка затверджена рішенням 16-ої сесії Василівської сільської ради Житомирського району від 26 вересня 2012 року, вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування, які діяли на момент її проведення та затвердження, якщо ні, то в чому полягають невідповідності;

чи відповідає офіційним відомостям Державного земельного кадастру інформація щодо наявності земель загального користування (дороги) із визначеними поворотними точками, та зазначеними промірами 6.11, 63.14 вздовж південно-західної межі приватизованої земельної ділянки №99 з кадастровим номером :05:000:1215, яку містить технічна документація із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель поза межами населених пунктів Василівської сільської ради, та яка графічно відтворена на схемі інвентаризації земель садового товариства «Зарево» Василівської сільської ради Житомирського району;

чи відповідає фактичне користування земельною ділянкою із кадастровим номером :05:000:1310 правовстановлюючим документам на таку земельну ділянку, документації із землеустрою та офіційним відомостям Державного земельного кадастру.

Необхідність забезпечення доказів в такий спосіб обгрунтовує необхідністю підтвердження факту неналежності та недопустимості Схеми інвентаризації земель СТ «Зарево» Васильківської сільської ради Житомирського району та Технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель поза межами населених пунктів Васильківської сільської ради Житомирської області, а також вірогідністю безповоротної втрати оригіналу Технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель поза межами населених пунктів Василівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, яка затверджена рішенням 16-ої сесії Василівської сільської ради Житомирського району від 26 вересня 2012 року, що є основним доказом на обгрунтування позову ОСОБА_1 . Зазначала, що в ході розгляду справи за клопотанням позивачки судову експертизу так і не проведено у зв`язку із відмовою від її проведення, а наявні в матеріалах справи висновки експертів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 не є належними доказами в розумінні вимог ЦПК України.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 27 липня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення доказів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати ухвалу та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення доказів. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що в матеріалах справи наявна лише частина зазначеної технічної документації, тому існує вірогідність знищення оригіналу вказаної документації зацікавленими особами і це несе ризики щодо можливості подальшого експертного дослідження вказаного документа. Крім того, призначення судової експертизи у справі безпосередньо стосується предмету спору, адже обставини (наявність/відсутність дороги), які є предметом доказування (на наявність дороги, як на підставу позову посилається позивач), ґрунтуються безпосередньо на відомостях (даних) технічної документації, які графічно відображені на схемах інвентаризації у вигляді земель загального користування (дороги).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. Зазначає, що заявлені ОСОБА_2 питання на вирішення експертів не стосуються предмету доказування у даній справі. Вказує, що провести дану експертизу ОСОБА_2 хоче з метою використання її результатів в іншій адміністративній справі. Решта аргументів відзиву на апеляційну скаргу стосується оцінки фактичного використання земельної ділянки, місцезнаходження штучної водойми і під`їздної дороги, що викладені висновку експерта Лазарчук В.В. № 413/18 від 10.12.2018, який складений згідно положень ч. 5 ст. 106 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу СТ «Зарево» також просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. Зазначає, що подана ОСОБА_2 заява не містить доказів того, що технічна документація із землеустрою може бути знищена або втрачена та не є по суті предметом спору. Вказує, що інститут забезпечення доказів існує з метою недопущення втрати доказів, що в даній справі не вбачається. Посилається на те, що відповідачка ОСОБА_2 намагається затягнути розгляд справи, звертаючись до суду із однотипними заявами про забезпечення доказів, що свідчить про зловживання нею процесуальними правами.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача Житомирської міської ради Стах В.М. та представник третьої особи Обслуговуючого кооперативу «Садівницьке товариство «Зарево» Гаврилюк А.Г. проти доводів в апеляційній скарзі заперечили, просили залишити її без задоволення, надали пояснення аналогічні викладеному у відзивах на апеляційну скаргу.

Інші учасники судового розгляду до апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що не є перешкодою для розгляду справи (ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Окрім того відповідачі - Житомирська обласна державна адміністрація, Житомирська районна державна адміністрація направили до апеляційного суду клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення доказів, суд першої інстанції виходив із того, що процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено. Тобто це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів. Заявлені ОСОБА_2 вимоги по суті є клопотанням про призначення експертизи, адже вказані нею в обґрунтування заяви обставини не дають підстави для висновку про те, що засіб доказування може бути втрачений або збирання доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.116 ЦПК України суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.

Таким чином, виходячи із аналізу наведених норм, суд задовольняє заяву про забезпечення доказів виключно у випадку, якщо є підстави вважати, що відповідний засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Саме, з метою недопущення випадків втрати доказів, забезпечення об`єктивного та всебічного розгляду і вирішення справи, існує інститут забезпечення доказів у цивільному судочинстві.

Верховний Суд в ухвалі від 26 листопада 2019 року в справі № 401/1824/17 роз`яснив, що процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено.

Забезпечення доказів - це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Отже, Верховний Суд вказав, що заява про забезпечення доказів може бути задоволена виключно у випадку одночасної наявності таких обставин: сторона не може отримати відповідний засіб доказування самостійно; наявні об`єктивні підстави вважати, що такі засоби доказування можуть бути безповоротно втрачені в майбутньому; заявник обґрунтував в заяві про забезпечення доказів об`єктивний ризик втрати засобу доказування в майбутньому та надав відповідні докази на підтвердження таких обставин.

Водночас, заявлені ОСОБА_2 вимоги по суті є клопотанням про призначення експертизи. Клопотання відповідача не містить посилання на докази на підтвердження тих обставин, що яким чином призначення експертизи стане неможливим або утрудненим в майбутньому, не надано жодних доказів на підтвердження даних обставин.

Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_2 не позбавлена можливості заявити клопотання в порядку ст. 143 ЦПК України.

Враховуючи повну відсутність обґрунтування необхідності забезпечення доказів в заяві про забезпечення доказів в обраний відповідачкою спосіб, судом першої інстанції правомірно постановлено ухвалу про відмову в задоволенні такої заяви.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на правильність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена із дотриманням норм чинного процесуального законодавства, а тому підстав для її скасування немає.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Житомирського районного суду Житомирської області від 27 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 24.09.2020.

Головуючий Судді