РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/10336/18

Провадження № 22-ц/4815/90/20

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Бердій М.А.

Рішення ухвалене в м. Рівне

Дата ухвалення повного тексту рішення не зазначено

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Тхоревський О.Г.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2019 року та додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2019 року в справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності на частку у спільному майні шляхом його продажу на публічних торгах,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звернулась в Рівненський міський суд Рівненської області із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності шляхом його продажу на публічних торгах. Просили припинити право власності позивачів та відповідачки на їх по 1/3 частки кожної в спільній частковій власності квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1 , шляхом продажу їх часток квартири на публічних виконавчих торгах з виплатою кожній по 1/3 частини суми вирученої з продажу квартири.

Рішенням Рівненського міського суду від 29 жовтня 2019 року вказаний позов задоволено повністю.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на їх частки (по 1/3 кожного) в кв. АДРЕСА_2 , шляхом продажу їх часток на публічних торгах з виплатою кожній 1/3 частини вирученої з продажу квартири суми. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору.

Додатковим рішення Рівненського міського суду від 05 листопада 2019 року задоволено заяву про розподіл судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі понесені позивачем на проведення судової оціночно-будівельної експертизи в розмірі 3600,00 грн.

У апеляційній скарзі поданій на вказане рішення, ОСОБА_1 не погоджується з ухваленими рішеннями, вказує на невідповідність висновків, викладених у рішеннях суду фактичним обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що суд з власної ініціативи, дещо змінив предмет спору, визначивши його у судовому рішенні як припинення права спільної часткової власності на частину у спільному майні шляхом його продажу на публічних виконавчих торгах. Вказує, що підстави припинення права власності закріплені у статті 346 ЦК України. Такої підстави, як припинення права спільної часткової власності на частку у спільному майні шляхом його продажу на публічних виконавчих торгах, зазначеною статтею не передбачено.

Вказує, що ст. 365 ЦК України не передбачає припинення права на частку у спільному майні шляхом примусового продажу майна на публічних виконавчих торгах. Вважає, що в даному випадку позивачі це проігнорували, а суд у своєму рішенні не зазначив, якою нормою закону, матеріального права, він керувався, визначаючи саме такий спосіб захисту прав та інтересів позивачів.

Зазначає, що її частка у спільному частковому майні дорівнює 1/3, тобто, є рівною часткам позивачів, то її не можна вважати незначною, як то зазначив у своїй постанові від 30 травня 2018 року Верховний Суд.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що у спірній квартирі, без реєстрації, проживає її донька, яка є членом її сім"ї, а припинення права власності відповідачки завдасть істотної шкоди не тільки їй, а й членам її сім"ї, що не допускається Законом.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача адвокат Шевчук В.С. вважає її доводи такими, що не описують дійсні обставини справи, а задоволення такої скарги призведе до подальшого порушення прав позивачів на користування та розпорядження власним нерухомим майном, що в подальшому призведе до погіршення стану такого майна.

Висновки скаржника наведені у апеляційній скарзі вважають некоректними, оскільки у позовних вимогах було чітко зазначено про припинення права власності позивачів та відповідача на нерухоме майно шляхом його продажу на публічних торгах з виплатою кожному 1/3 частини коштів вирученої з продажу.

Щодо посилань скаржника на ст. 346 ЦК України, щодо відсутності у зазначеній статті припинення права власності шляхом продажу на публічних виконавчих торгах, зазначає, що дана стаття не передбачає вичерпний перелік підстав, оскільки ч.2 цієї статті тлумачить і інші випадки встановлені законом.

Вказує, що з аналізу положень ст. 365 ЦК України та судової практики можна прийти до висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених п.п.1-3 ч.1 ст. 365 ЦК України підстав, які є самостійними, але за умов, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам суспільства та членами його сім"ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначає, що у разі примусового відчуження 1/3 частки квартири відповідача та відшкодування їй відповідної суми з продажу, таке рішення суду не завдасть ні відповідачу, ні її доньці істотної шкоди, оскільки у відповідача ОСОБА_1 є інше житло, квартира АДРЕСА_3 , де відповідач проживає на постійній основі та зареєстрована її дочка ОСОБА_6 .

Позивачі вважають, що виплата третини від суми коштів отриманих шляхом продажу квартири на публічних торгах є належною компенсацією відповідачу за частку у спільній власності, не завдасть істотної шкоди відповідачу, а також не обмежить його гарантоване право власності. Натомість скасування рішення першої інстанції призведе до подальшого неконтрольованого та неправомірного заволодіння майном позивачів, використання його без згоди власників, обмеження у користуванні власністю нерухомістю та псування такого майна. З огляду на наведене просив рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Ковальчук М.О., в судовому засіданні підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 , який також представляє інтереси і ОСОБА_5 , просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що виплата відповідачці третини від суми коштів (пропорційно розміру її частки у спільній власності на спірну квартиру), отриманої шляхом продажу житлового приміщення на публічних торгах, є належною компенсацією за її частку у спільній власності, та не завдаватиме істотної шкоди відповідачці, а також не обмежить її гарантоване право власності, оскільки остання отримає рівноцінну грошову компенсацію втраченого майна.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_1 є співвласниками по 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області по справі №569/14293/16-ц (а.с.7-8, 11).

Також, позивач ОСОБА_5 є співвласником 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Другою Рівненською державною нотаріальною конторою 16 квітня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-895 (а.с.6, 7-8).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №124510515 від 18 травня 2018 року, відповідач ОСОБА_1 є власником 2/3 частки квартири АДРЕСА_3 (а.с.13-14).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 постійно проживає в кв. АДРЕСА_3 . У квартирі АДРЕСА_2 вона хоча й зареєстрована, однак фактично там не проживає. У спірній квартирі, без реєстрації місця проживання та згоди інших співвласників квартири, проживає її повнолітня донька ОСОБА_6 1983 року народження разом з чоловіком ОСОБА_7 1980 року народження. З акту комісії від 24.05.2018 складеного ТОВ "Управляюча компанія "Чистота і порядок" слідує, що ОСОБА_1 , з 2001 року не проживає за адресою : АДРЕСА_1 . В квартиру доступу не надає (а.с.15-18).

Із копії технічного паспорту на кв. АДРЕСА_2 слідує, що спірна квартира розташована на 3-му поверсі будинку, складається з 3 кімнат (одна прохідна), загальною площею 63,2 кв.м., житловою площею 46,4 кв.м., коридор площею 6,3 кв.м., кухня площею 5,5 кв.м., туалет площею 1,2 кв.м., ванна площею 3,1 кв.м. Квартира розташована на третьому поверсі трьохповерхового будинку (а.с.9-10).

Згідно з висновку судової оціночно-будівельної експертизи №181001/1_30, складеного 24 жовтня 2018 року судовим експертом ППФ «Експерт-Рівне» ОСОБА_8 , ринкова вартість житлової квартири АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 становить 1 013 533,00 грн (а.с.68-106).

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно ч.ч.1-3 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч.1 ст.365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Колегія суддів, дослідивши долучені до матеріалів справи докази, доходить висновку, що судом першої інстанції при вирішенні спору, з огляду на ч.2 ст.346 ЦК України, правильно застосовано до спірних правовідносин ч.1 ст. 365 ЦК України, якою передбачено можливість припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, оскільки:

частка відповідачки ОСОБА_1 порівняно з сумою часток позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які прагнуть розпорядитись своїми частками в спірній квартирі та відчужити її, є незначною і не може бути виділена в натурі;

квартира, як річ є неподільною;

в зв`язку з відносинами які склались між співвласниками спільне володіння і користування квартирою є неможливим;

припинення права власності ОСОБА_1 на частку у спірній квартирі не завдасть істотної шкоди інтересам їй як співвласнику та членам її сім"ї, оскільки вона у власності має іншу квартиру де й фактично проживає і де зареєстровані члени її сім`ї (а.с.13-14,16).

Оскільки, частка відповідачки ОСОБА_1 не переходить до позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , то посилання апелянта на частину 2 даної статті, щодо умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду є безпідставним.

Частиною 2 ст.5 ЦПК України передбачено, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Колегія суддів вважає, що обраним способом реалізації прав співвласників, а саме продажу спірної квартири з публічних торгів, місцевий суд дійшов вірного висновку, що позивачі і відповідач є в рівних умовах, щодо компенсації за свої частки в майні, які отримають після реалізації квартири, що не суперечить обсягу їх прав щодо майна та закону.

Порушене правоОСОБА_3 та ОСОБА_5 щодо розпорядження своїм майном в спірній квартирі (більшою його частиною) знайшло своє підтвердження по справі.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 в порушення вимог ст.ст. 358, 361 ЦК України, без згоди співвласників, самовільно розпоряджається не лише своєю часткою, а всією спірною квартирою. Зокрема поселила в квартиру сім`ю своєї повнолітньої доньки ОСОБА_6 , інших співвласників не допускає.

Як пояснив адвокат Шевчук В.С., його довірителі пропонували ОСОБА_1 40% і навіть 45% вартості квартири від її продажу, на що вона не погодилась із-за недостатності пропонованих коштів для придбання окремої квартири для членів сім`ї.

Таке твердження представника позивачів відповідачка не заперечила, а пояснила, що в такому разі вона сама переселиться проживати в цю квартиру де зареєстрована.

Така не конструктивна позиція сторони вказує не намагання вирішити спір чи захистити свої права, а на спробу залишити стан речей таким як є, оскільки він її влаштовує, однак не влаштовує позивачів та продовжувати самостійно розпоряджатись всією квартирою ігноруючи права інших співвласників.

Слід зазначити, що вирішення житлових питань членів сім`ї співвласника ОСОБА_1 при розпорядженні спірною квартирою всіма співвласниками за взаємною згодою чи за рішенням суду, апріорі не є якимось додатковим обов`язком для позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , який має братись до уваги при вирішенні спору.

Відповідно до ч.4 та ч.5 ст.318 ЦК України, власність зобов`язує і власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам громадян, зокрема інших співвласників.

Дії співвласника ОСОБА_1 блокували право розпорядження своїми частками у спірній квартирі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , тому задовольнивши їх позовні вимоги в обраний ними спосіб, місцевий суд захистив порушене право позивачів.

В п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що оскільки за чинним законодавством суд вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватись ним.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлене без додержання норм матеріального і процесуального права та зводиться до переоцінки доказів у справі. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін, тому відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір за її подання покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2019 року та додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 10 лютого 2020 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С. Шимків