КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа 761/3939/19
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5937/2020
П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Пономаренко Н.В. в м. Київ 24 липня 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕК ГАММА" до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , Акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із житлового приміщення,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В січні 2019 року позивач ТОВ "РЕК ГАММА" звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із житлового приміщення.

Позов мотивовано тим, що положення ст. 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги про захист порушеного права власності на житлове приміщення від будь-яких осіб. ТОВ "РЕК ГАММА" є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 19 жовтня 2018 року. Попереднім власником квартири був батько відповідача ОСОБА_3 , а потім мати відповідача ОСОБА_4 , у спірній квартирі з 24 липня 2008 року по теперішній час зі згоди попередніх власників проживає їх син ОСОБА_1 .

Вказував, що аналіз ст. 41 Конституції України, ст. 317, 383, 405 ЦК України та ст. 150, 156 ЖК УРСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідач не є членом сім`ї нового власника квартири - ТОВ "РЕК ГАММА", а його право користування квартирою було похідним від прав колишніх власників квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

На підставі вищевикладеного, уточнивши позовні вимоги в квітні 2019 року, просив усунути перешкоди ТОВ "РЕК ГАММА" у користуванні та розпорядженні належною йому власністю шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 , з квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2019 року позов ТОВ "РЕК ГАММА" задоволено, усунуто позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належною йому власністю шляхом виселення ОСОБА_1 із квартири за вказаною адресою без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2020 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2019 року залишена без задоволення.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що рішення ухвалене всупереч позиціям Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 754/4727/16-ц та від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц, якими передбачено дотримання положень ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК УРСР під час виселення мешканців житлового приміщення, та підлягає скасуванню.

Вказував, що спірна квартира була придбана не за кредитні кошти, а на підставі договору купівлі-продажу; іпотечним договором та Законом України "Про іпотеку" не встановлена заборона для іпотекодавця реєструвати апелянта у квартирі, тому відсутні законодавчо встановлені підстави для виселення його із вказаної квартири без надання іншого житла.

Від позивача ТОВ "РЕК ГАММА" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначав, що посилання скаржника на ст. 39 Закону України "Про іпотеку" як на обов`язкову підставу під час звернення стягнення на предмет іпотеки є помилковим, адже правовою підставою ухвалення рішення суду про задоволення вимог АТ "Райффайзен Банк Аваль" щодо звернення стягнення на предмет іпотеки були норми ст. 33 Закону України "Про іпотеку", що цілком відповідає вимогам чинного законодавства України. Отже, під час звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки право вимоги щодо виселення на підставі норм ст. 39 Закону України "Про іпотеку" було та є правом, а не обов`язком банку. До того ж предметом позову в цій справі є виселення, а не звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач ТОВ "РЕК ГАММА" не є кредитором або іпотекодержателем, а є власником спірної квартири, тому норми Закону України "Про іпотеку" в рамках даного провадження не підлягають застосуванню.

Не погоджувався з доводами відповідача в апеляційній скарзі про відсутність заборони в договорі іпотеки щодо права іпотекодавця реєструвати інших осіб в предметі іпотеки без згоди АТ "Райффайзен Банк Аваль", оскільки це спростовується п. 4.1.4 договору іпотеки щодо обов`язку іпотекодавця не обтяжувати предмет іпотеки зобов`язанням з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найм, не передавати в наступну заставу, тощо), не видавати довіреностей на користування та розпорядження предметом іпотеки, що і є по суті реєстрація місця проживання відповідача на житловій площі, що є предметом іпотеки.

Спростовував доводи відповідача щодо необхідності одночасного надання йому постійного житлового приміщення під час виселення, оскільки норми ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР регулюють відносини лише щодо звернення стягнення на іпотеку. Вказував, що у відповідача на праві спільної часткової власності є будинок АДРЕСА_2 , де він має право проживати.

Посилався на правовий висновок Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц та правові позиції Верховного Суду України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги ТОВ "РЕК ГАММА" про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із житлового приміщення, суд першої інстанції виходив із того, що станом на день подачі позову квартира належить на праві власності ТОВ "РЕК ГАММА", однак внаслідок реєстрації в даній квартирі відповідача та його проживання позивач позбавлений можливості реалізувати своє право власності, зокрема право користування та право розпорядження своїм майном.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що 24 грудня 2007 року ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 014/9408/82/66217 з додатковими угодами до нього, за умовами якого кредитор надає позичальнику кредит в розмірі 494700 доларів США на споживчі цілі (а. с. 9 - 39 т. 1).

24 грудня 2007 року ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки до кредитного договору № 014/9408/82/66217 зі змінами та доповненнями, за умовами якого договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що виникають із кредитного договору, укладеного між іпотекодержателем та іпотекодавцем, а також додаткових угод до нього. Предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_3 , що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою № 6 від 21 вересня 2001 року № 1-3347 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 03 квітня 2001 року за реєстровим № 4098. Згідно п. 4.1.4 договору іпотеки іпотекодавець зобов`язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов`язанням з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду, найом, не передавати в наступну заставу тощо), не видавати довіреності на користування та розпорядження предметом іпотеки, а також не виступати поручителем за третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди на це від іпотекодержателя (а. с. 40 - 47 т. 1).

На а. с. 238 - 239 т. 1 знаходиться копія договору купівлі-продажу квартири від 21 вересня 2001 року, за умовами якого ОСОБА_3 купив нерухоме майно, яким є квартира за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 серпня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 04 липня 2018 року, позов ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 грудня 2007 року у сумі 540810,65 доларів США, що еквівалентно 4319995,47 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_4 на праві власності шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження (а. с. 134 - 157 т. 1).

Згідно протоколу № 361321 проведення електронних торгів від 08 жовтня 2018 року, переможцем електронних торгів з продажу квартири АДРЕСА_3 є ТОВ "РЕК ГАММА" (а. с. 67 - 68 т. 1).

19 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу видане свідоцтво на ім`я ТОВ "РЕК ГАММА" про право власності на нерухоме майно - квартири АДРЕСА_3 , та здійснено реєстрацію права власності (а. с. 69 - 70 т. 1).

Згідно довідки Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, за адресою АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_1 із 24 липня 2008 року (а. с. 72 т. 1).

На а. с. 8 т. 2 знаходиться інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 січня 2020 року, згідно якого ОСОБА_1 є власником ѕ частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , та земельної ділянки за цією ж адресою.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Системний аналіз наведених норм закону надає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, а із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Суд першої інстанції вважав за необхідне застосувати до спірних правовідносин вимоги статті 391 ЦК України і захистити права неволодіючого власника шляхом задоволення позову про виселення відповідача ОСОБА_1 з квартири, яка належить позивачу ТОВ «РЕК ГАММА».

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду України у справі від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року в справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), а саме, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду вважала, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Визначаючи пропорційність здійсненого втручання у права та інтереси відповідача, суд оцінює баланс інтересів сторін - з однієї сторони власника спірного житлового приміщення, з іншої - інтереси окремої особи, що заслуговують на врахування та повагу. Проте інтереси власника мають переважати у цьому спорі над інтересами окремої особи, яка вселилася у майно за відсутності належної волі власника.

У справі, що розглядається, новий власник, який придбав житло на прилюдних торгах, не може користуватися своєю власністю, оскільки член сім`ї попереднього власника, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього, а новий власник ТОВ «РЕК ГАММА» заперечує проти його проживання в спірному житлі, про що ним також зазначено у відзиві на апеляційну скаргу.

При цьому апеляційний суд враховує, що відповідач ОСОБА_5 був зареєстрований у спірному житлі 24 липня 2008 року після укладення договору іпотеки без отримання дозволу іпотекодержателя на здійснення вказаних дій, що не заперечується ним і підтверджується в апеляційній скарзі.

Доводи апеляційної скарги, що іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку» не встановлено обов`язку для іпотекодавця отримати згоду іпотекодержателя на реєстрацію відповідача у квартирі, яка є предметом іпотеки, спростовуються п. 4.1.4 договору іпотеки, копія якого наявна в матеріалах справи, відповідно до якої іпотекодавець зобов`язаний не обтяжувати предмет іпотеки зобов`язанням з боку третіх осіб, не видавати довіреності на користування та розпорядження предметом іпотеки без отримання попередньої письмової згоди на це від іпотекодержателя.

Крім того, на а. с. 8 т. 2 знаходиться інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 29 січня 2020 року, згідно якого ОСОБА_1 є власником ѕ частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , та земельної ділянки за цією ж адресою.

Враховуючи наявність іншого житла, власником якого є відповідач, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції вимог ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, яка встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 набув право користування житлом без отримання дозволу іпотекодержателя, забезпечений іншим житлом, яке перебуває у його приватній власності, і його проживання в спірному житлі порушує майнові права нового власника, апеляційний суд приходить до висновку про дотримання принципу пропорційності судом першої інстанції при ухваленні рішення про виселення ОСОБА_5 у контексті відповідної практики ЄСПЛ, вважає, що така міра втручання у майнові інтереси відповідача здійснюється згідно із законом, має легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві.

Апеляційний суд вважає нерелевантними посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 295/4514/16-ц та від 28 листопада 2018 року в справі № 754/4727/16-ц, оскільки правовідносини в них виникли між іпотекодержателем (справа № 295/4514/16-ц) і новим кредитором за договором факторингу (справа № 754/4727/16-ц) з однієї сторони та попередніми власниками житла, переданого в іпотеку, з іншої сторони, а не з членами сім`ї попереднього власника, як у справі, що переглядається.

Крім того, позивач ТОВ «РЕК ГАММА» взагалі не є кредитором або іпотекодержателем, а є власником спірної квартири і норми Закону України «Про іпотеку» в рамках даного провадження застосуванню не підлягають.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із судовим рішенням і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 26 серпня 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.