Справа № 415/1603/20
Провадження № 22-ц/810/534/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Орлова І.В., Стахової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Лобанцева С.Ю.,

представника скаржника адвоката Бондарєвої В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м. Харків)

на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 15 травня 2020

у справі за скаргою Публічного акціонерного товариства «Лисичанськвугілля» на дії державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області з виконання судового рішення щодо винесення постанови про арешт коштів боржника по зведеному виконавчому провадженню №1342962 та її скасування,

встановив:

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 15 травня 2020вказану вище скаргу ПАТ «Лисичанськвугілля» задоволено.

Визнано дії старшого державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Бодіної Олени Анатоліївни щодо винесення постанови про арешт коштів боржника від 11 листопада 2019 року по зведеному виконавчому провадженню №1342962 неправомірними.

Скасовано постанову старшого державного виконавця Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Бодіної Олени Анатоліївни про арешт коштів боржника від 11 листопада 2019 року по зведеному виконавчому провадженню № 1342962.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Лисичанський міський відділ державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м. Харків) звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись незаконність оскаржуваної ухвали просив її скасувати, посилаючись на порушення судом правил юрисдикції, оскільки вважає що дану справу слід розглядати за правилами адміністративного судочинства, а також вказує, що оскаржуваною ухвалою фактично знімається арешт з усіх рахунків боржника - ПАТ «Лисичанськвугілля» зазначених у постанові виконавця, що порушує права стягувача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Лисичанськвугілля» адвокат Бондарєва В.В., просить залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення посилаючись на законність оскаржуваної ухвали суду та необґрунтованість доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення представника ПАТ «Лисичанськвугілля», розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам відповідає.

Задовольняючи вимоги заяви ПАТ «Лисичанськвугілля» суд виходив з того, що накладення арешту на рахунки боржника які призначені для виплати заробітної плати, унеможливило своєчасну виплату заробітної плати іншим працівникам боржника, що призвело до порушення конституційних їх конституційних прав.

Постанова від 11.11.2019 року винесена без виявлення серед всіх рахунків в банківських установах скаржника рахунків необхідних для здійснення перерахувань по виплаті заробітної плати, що призвело до накладення арешту на останні в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Такі висновки суду є вірними, з огляду на наступне.

За загальним правилом, передбаченим частиною 1 статті 74 Закону України від 02 червня 2016 №1404-VIII, з урахуванням вимог ст.ст. 447,448 ЦПК України, частини п`ятої статті 287 КАС України, у разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання судового рішення при виконанні, ухваленого за правилами цивільного судочинства, зазначена скарга розглядається судом, який ухвалив вказане рішення за правилами цивільного судочинства.

Це правило діє і при виконанні зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднані судові рішення, ухвалені за правилами однієї юрисдикції.

Вказане узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду викладеного у постанові від 14 березня 2018 року у справі №660/612/16-ц.

Згідно постанови про арешт коштів боржника винесеної 11.11.2019 року старшим державним виконавцем Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області Бодіної Олени Анатоліївни, при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження № 1342962 перебувають виконавчі листи та судові накази видані судами загальної юрисдикції у справах про стягнення заборгованості по заробітної плати тощо, пов`язаних із трудовими правовідносинами розглянутих в порядку цивільного судочинства.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо порушення судом правил юрисдикції є необґрунтованими.

За частиною 1 статті 56 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Статтею 43 Конституції України гарантовано, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Приписами ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01 липня 1949 року № 95, ратифікованої Україною 04 серпня 1961 року, визначено, що дана Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Заробітна плата в розумінні поняття «власності» є майном, на захист якого в тому числі стає ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Принципи, закріплені в ст. 43 Конституції України, також знаходять своє вираження в положеннях ст. 97 Кодексу законів про працю. Зазначені норми в сукупності свідчать про те, що держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю.

Законом України "Про оплату праці" (зокрема статтями 15, 22, 24) визначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості, оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку, всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Статтею 56 ЗУ "Про виконавче провадження" визначено, що арешт майна боржника направлений насамперед для забезпечення реального виконання рішення, тобто стягнення сум за виконавчим документом на користь стягувача. В той же час при наявності законодавчого обмеження та заборони на стягнення таких коштів, накладення арешту на рахунки боржника, які призначені для виплати заробітної плати, та для обліку коштів соціального страхування в національній валюті унеможливлює своєчасну виплату заробітної плати та інших виплат працівникам боржника, що призводить до порушення конституційних прав громадян.

Постановою про арешт майна від 11 листопада 2019 року арешт накладено на рахунки необхідні для здійснення перерахування заробітної плати працівникам та прирівняних до неї платежів із надходження грошових коштів за реалізовану вугільну продукцію та інших надходжень.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає висновок суду про задоволення скарги ПАТ «Лисичанськвугілля» є вірним.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Порушень судом норм процесуального права, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням вказаних вище вимог, підстав для її скасування з мотивів, наведених у скарзі не має, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.374,375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Лисичанського міського відділу державної виконавчої служби Східного міжрегіонального управління Міністрества юстиції (м. Харків) залишити без задоволення.

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 15 травня 2020 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повної постанови 21 вересня 2020 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: І.В.Орлов

Н.В.Стахова