Справа № 466/9948/17 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/875/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частину квартири,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) про встановлення факту проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією сім`єю без шлюбу з 1994 року по 2014 рік, визнання квартири за адресою АДРЕСА_3 об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_3 , як спільно нажитого майна подружжя - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що з 24 січня 1994 року позивачка почала проживати однією сім`єю із ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу у орендованій квартирі, в якій прожили чотири роки, протягом цього часу вели спільне господарство, мали спільний бюджет.

Вказує, що 27 березня 1998 року за спільно нажиті кошти вони з ОСОБА_5 придбали трьохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_3 , на придбання квартири позивачка частину коштів позичала в своїх батьків та знайомої, частину особистих коштів, на підтвердження позики коштів суду було представлено розписки.

Також зазначає, що на підтвердження вказаних фактів в судовому засіданні в суді першої інстанції було допитано свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які підтвердили вищевказані обставини, а відповідач вказаних фактів жодним чином не спростував та не представив жодних доказів зворотнього.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В судове засідання ОСОБА_3 не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи.

10 вересня 2020 року до апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_3 - адвоката Пащука А.І. про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в інших судових засіданнях: зокрема в Червоноградському міському суду Львівської області та Радехівському міському суді Львівської області, а його довірителька не має можливості з`явитися до суду у зв`язку із карантинними заходами.

У той же час, жодних заяв від ОСОБА_3 про неможливість розгляду справи без її участі до суду не поступало.

Справа в суді апеляційної інстанції перебуває з березня 2020 року, після усунення недоліків була призначена на 09 липня 2020 року і відкладена з об`єктивних причин.

13 липня 2020 року адвокат Пащук А.І. отримав судову повістку на електронну почшту про відкладення розгляду даної справи на 10 вересня 2020 року, тому мав можливість завчасно спланувати свої справи в Червоноградському міському суді Львівської області та Радехівському міському суді Львівської області на цей день.

Колегія суддів вважає, що чергове відкладення розгляду справи (на два три місяці) порушує положення ЦПК України (ст.371) та п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного стоку.

З тих підстав клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Пащука А.І. про відкладення розгляду справи колегією суддів відхилено як необґрунтоване.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 щодо заперечення на апеляційну скаргу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, спірна квартира на АДРЕСА_3 , загальною площею 47,0кв.м., придбана ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27 березня 1998р. Даний факт стверджується копією реєстраційного посвідчення, виданого 17 квітня1998 року.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 09 вересня 2014р.

Спадковим майном по смерті ОСОБА_5 , серед іншого, є вказана квартира АДРЕСА_4 .

Квартиру успадкувала ОСОБА_1 - донька покійного, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 15 січня 2018р., посвідченим приватним нотаріусом ЛМНО Матвіїв Л.І.

ОСОБА_3 просить суд встановити факт її проживання однією сім`єю без шлюбу з ОСОБА_5 з 1994 року до 2014 року.

У той же час ОСОБА_3 з 14 квітня 1985р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 .

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 27 березня 1998р. цей шлюб розірвано.

Реєстрація розірвання шлюбу відбулася 14 липня 1998р. Жовківським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області, актовий запис №96. Це підтверджується листом Жовківського РВ ДРАЦС ГТУЮ у Львівській області від 12 вересня 2019р., копією судового рішення.

Відповідно до ст.44 КпШС УРСР, що діяв станом на 1998р., шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану.

Отже, ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_12 до 14 липня 1998р.

Згідно п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995р., зі змінами від 25.05.1998р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273 ЦПК України (що діяв до 01.09.2005р.) може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Згідно ст.13 КпШС України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану.

Норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України не передбачали можливості встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у зазначений позивачкою період з 1994р. до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Право на повторний шлюб ( зокрема і цивільний) у них виникає лише після припинення попереднього шлюбу.

Оскільки судом встановлено, що у період, який охоплюється позовними вимогами ОСОБА_3 про встановлення факту проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_12 до 14 липня 1998р., ця обставина однозначно виключає можливість встановлення факту проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з вересня 1994 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Така правова позиція висловлена Касаційним цивільним судом Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 № 163/754/17 (61-14555св18).

Позивачка ОСОБА_3 просила суд визнати спірну квартиру АДРЕСА_5 об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири. При цьому, позивачка покликається на норми ст.17 Закону України «Про власність». Крім того, вона покликається у позові і на ст.60,70,74 СК України, ст.ст.328,392 ЦК України, що суд правильно вважав безпідставним.

До даних правовідносин суд першої інстанції застосував законодавство, що діяло на час придбання вказаної квартири: правовий режим майна визначається матеріальним законом, який діяв на момент його придбання.

У постанові від 25 грудня 2013 у справі №6-135цс13 Верховний Суд України зазначив, що спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Згідно ч.1 ст.17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність").

Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2019 № 163/754/17 (61-14555св18) зазначив, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_3 надала суду копії документів, що свідчать про спільні подорожі та відпочинок з ОСОБА_5 в 2006р., спільні з ним фотографії, копії документів на придбання вікон у 2006 році, копії документів про свою підприємницьку діяльність в 1997р., 1998р., 2006р., копію розписки про отримання у фізичної особи позики від 19 вересня 1998р. в сумі 4000доларів США. Проте, ці документи жодним чином не підтверджують ведення позивачкою спільного з ОСОБА_5 господарства, побуту та бюджету на час придбання останнім 27 березня 1998р. квартири на АДРЕСА_3 , придбання цієї квартири за рахунок спільної праці з ОСОБА_5 чи спільних коштів.

Судом були допитані в якості свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 щодо спільного проживання, відпочину ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , стосунків ОСОБА_5 з сином позивачки ОСОБА_13 . Проте їх свідчення не містять відомостей щодо спільної праці цих осіб, їх спільних доходів, чи спільного господарства. Ці свідки допитувалися Шевченківським районним судом м.Львова і у справі №466/4121/15ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім`є, визнання права власності на квартиру та права на спадкування за законом.

Апеляційний суд Львівської області 27 листопада 2017р. скасовуючи рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 13червня 2017р. справі №466/4121/15ц в частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на квартиру та права на спадкування за законом та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні цих вимог, вказав, що позивачкою ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів про участь у набутті спірного майна.

Допитані в даній справі судом інші свідки : - ОСОБА_10 пояснила, що знала ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виключно по роботі, їй відомо про придбану квартиру на АДРЕСА_3 , проте, деталі придбання квартири не відомі. В гостях ніколи не була; - ОСОБА_7 пояснив, що знає ОСОБА_14 з 2003р. коли у спірній квартирі робив ремонт. Там жили ОСОБА_3 і ОСОБА_5 . Він вважав їх подружжям. З ними проживав син ОСОБА_15 ; - ОСОБА_16 пояснив, що знає ОСОБА_3 з середини 90-х років, відомо, що вона працювала на ринку. Вважав її з ОСОБА_5 подружжям, оскільки вони разом бували у компаніях. Про квартиру відомий лише сам факт купівлі. Останні десять років свідок з ними не зустрічався. Показання цих свідків також не підтверджують спільну участь ОСОБА_3 у набутті квартири.

Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду, залишаючи без змін рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 13 червня 2017 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 27 листопада 2017 року, оцінюючи доводи касаційної скарги ОСОБА_3 , вказав, що судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що доказів придбання квартири АДРЕСА_4 , саме внаслідок спільної праці членів сім`ї - не встановлено, а відтак обґрунтованим є висновок судів про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири за вказаною адресою.

Наявні в матеріалах справи розписки про отримання 19 березня 1998 року ОСОБА_3 від ОСОБА_17 4000 доларів США та 17 березня 1998 року від ОСОБА_18 4000 доларів США не свідчать про те, що вказані кошти бралися позивачкою саме на купівлю спірної квартири за адресою: АДРЕСА_3 .

Тому суд першої інстанції на підставі системного аналізу наявних у справі доказів дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Інші апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 вересня 2020 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.