Справа № 478/849/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Іщенко Х.В.
Провадження № 22ц/812/1570/20 Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 вересня 2020 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Шаманської Н.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою

Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

(надалі - АТ КБ «ПриватБанк»)

на заочне рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Іщенко Х.В. у смт. Казанка Миколаївської області зі складанням його повного тексту, по справі

за позовом

ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

25 лютого 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 20 056 грн. 89 коп. заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що позичальниця ОСОБА_1 10 жовтня 2008 року з метою отримання банківських послуг та оформлення картки підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку.

Однак, в порушення умов договору кредитування з використанням кредитної карти з встановленим лімітом в 500грн., у визначені строки не погашала суму основного кредиту та проценти за користування кредитом, а тому банк має право вимагати повернення кредитної заборгованості і процентів за користування кредитом, а також пені та комісії, і штрафних санкцій.

У відзиві на позовну заяву відповідач вважала позов таким, що не підлягає задоволенню повністю, а доводи позивача необґрунтованими з огляду на те, що не була ознайомлена з Умовами та правилами надання банківських послуг та не підписувала їх. Зазначала, що підписала тільки заяву на отримання кредиту.

Звертала увагу на те, що не допускала заборгованості за кредитом та не користувалась коштами банку після закінчення строку дії картки, вважаючи таким чином нарахування здійснені після закінчення строку дії картки неправомірними.

Також вважала неправомірним притягнення її до двох видів відповідальності, якими є одночасне нарахування штрафів та пені.

Клопотала про застосування позовної давності.

У відповіді на відзив позивач заперечував проти відзиву відповідача, наполягав на правомірності позовних вимог та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Зазначав, що між ним та відповідачем було укладено кредитний договір у формі договору приєднання, тому підписавши заяву, відповідач приєдналася до усіх умов запропонованих банком та визначених в Умовах та правилах надання банківських послуг.

Крім того, на думку позивача, доказом обізнаності відповідача з умовами та правилами надання банківських послуг є користування відповідача платіжною карткою, зняття готівки, що відображено згідно виписки з карткового рахунку, яка є первинним документом.

Посилався також на те, що позовні вимоги не мають ознак притягнення відповідача до подвійної відповідальності, оскільки пеня та штраф, на його думку, не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій, і їх застосування не суперечить вимогам закону.

Наголошував, що банком подано позовну заяву в межах строку позовної давності, оскільки строк дії останньої виданої відповідачці платіжної картки закінчився у вересні 2015 року, а банк звернувся з цим позовом у лютому 2016 року.

За наведеного вважав надані ним до матеріалів справи копії документів достатнім підтвердженням укладеного з відповідачем кредитного договору та узгодженням його умов, а доводи відповідача такими, що не заслуговують на увагу.

Наголошував, що судова практика, на яку посилалася відповідач, не може бути застосована до спірних правовідносин.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач знову заперечила проти задоволення позову, в основному з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву, додатково пославшись на судову практику, яка з`явилась за час розгляду цієї справи, повторно наголосивши на необхідності застосування позовної давності, пославшись на практику Європейського суду з прав людини.

Заочним рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2019 року позов АТ КБ «Приватбанк», який є правонаступником АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, ухвалено про стягнення з ОСОБА_1 на користь банка 4 369 грн. 55 коп. боргу за тілом кредиту та 104 грн. 12 коп. судового збору. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що усі умови кредитування повинні бути узгоджені сторонами у письмовій формі, але при підписанні анкети-заяви 10 жовтня 2008 року з відповідачем не узгоджувалися порядок та умови нарахування процентів за користування кредитом, пені, комісії та інших штрафних санкцій, а за такого, підстави для їх стягнення відсутні, а деякі умови мають ознаки використання нечесної підприємницької практики та є несправедливими. Підстав для застосування позовної давності не має.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення суду у частині відмови у позові прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині відмови, та ухвалити в цій частині нове рішення, в іншій частині рішення залишити без змін.

На думку представника позивача висновок суду про відсутність підстав для стягнення заборгованості за процентами, пенею та комісією, а також штрафами, зроблений внаслідок невстановлення судом дійсних прав та обов`язків сторін, які обумовлені кредитним договором, ґрунтується на припущеннях, а також спростовується підписаною відповідачем заявою.

Зазначав, що підписання відповідачем заяви свідчить про її згоду з укладенням договору про надання банківських послуг та ознайомлення з умовами кредитування, а активація картки та користування картковим рахунком свідчать про укладення сторонами кредитного договору, що також підтверджується випискою з карткового рахунку, з якого вбачається користування коштами та їх часткове погашення.

Крім того право банку нараховувати проценти за користування кредитом в розмірі 1,9% на місяць та 250 грн. штрафу у випадку порушення строку платежів на термін, що перебільшує 120 днів за будь-яким платежем, передбачено самою заявою.

Вважав надані ним докази на підтвердження обґрунтування позовної заяви допустимими та належними, оскільки такі є первинними документами.

Посилався на наявність передбаченої статтею 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» заборони надання безпроцентних кредитів.

Вказував, що наданий детальний розрахунок заборгованості також є належним та допустимим доказом наявності у відповідача кредитної заборгованості, їх нарахування не суперечить нормам чинного законодавства, нарахування пені, комісії та штрафу обумовлено самою заявою, підписаною відповідачем.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Ухвалою колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 15 вересня 2020 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 жовтня 2008 року ОСОБА_1 підписана заява про приєднання до надання ЗАТ «ПриватБанк», правонаступниками якого є ПАТ та АТ КБ «Приватбанк», банківських послуг та отримання кредитки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду з кредитним лімітом 500 грн. та зі сплатою 1,9 процента в місяць на залишок заборгованості з щомісячною комісією 1%. Умовами визначеними в заяві також передбачена сплата штрафу за порушення строків платежів по будь-якому з зобов`язань на строк що перебільшує 120 днів в розмірі 250 грн. та 5% від суми позову (а.с.15).

Відповідно до довідки наданої банком слідує, що кредитні кошти позичальнику надані у відповідності до встановленого банком розміру кредитного ліміту, який на протязі використання ОСОБА_1 банківської платіжної картки постійно змінювався.

Так, за картковим рахунком ОСОБА_1 станом 10 жовтня 2008 року кредитний ліміт коштів встановлено в розмірі 500 грн., із його збільшенням до 2 000 грн. 18 червня 2009 року, та зменшенням до 1000 грн. 11 вересня 2009 року, наступним збільшенням до 1 200 грн. - 23 жовтня 2010 року, до 1 400 грн. - 8 грудня 2010 року і 1 800 - 27 лютого 2011 року, до 2 000 грн. - 21 березня 2011 року, до 2 400 грн. - 26 квітня 2011 року, до 2 800 грн. - 29 травня 2011 року, до 3 200 грн. - 25 червня 2011 року, а також до 3 800 грн. - 29 липня 2011 року, та до 4 400 грн. 24 серпня 2011 року (а.с.14).

Кінцевий термін повернення банківських коштів визначено за строком дії трьох платіжних карток, які були надані позичальнику для користування кредитними коштами, остання з яких мала термін дії до вересня 2015 року (а.с.86).

Відтак, договір, укладений між сторонами складається з заяви позичальника, Умов і правил надання банком послуг та правил користування платіжною карткою, які узгоджені з позичальником ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви, та яка є скороченим варіантом «Умов та Правил надання банківських послуг», в частині усіх суттєвих умов такого кредитування, а саме у розмірі процентів (1,9% щомісяця), комісії (1% щомісяця), неустойки (штраф в сумі 250грн. плюс 5% від заборгованості) тощо (а.с.9).

Інших умов кредитування позичальником не узгоджувалося, та будь-яких заяв або довідок не підписувалося.

Надана до матеріалів справи позивачем копія заяви, яка підписана позичальником 29 жовтня 2010 року (а.с.88), на думку колегії суддів, не має відношення до предмету цього позову, оскільки за обставинами та вимогами банком пред`явлено позов з підстав порушення позичальником умов договору, оформленого анкетою-заявою 10 жовтня 2008 року.

Відповідно до частини 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору приєднання, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, і повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, то банк має обов`язок підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме такі умови, які ним надані, і не інші.

Відтак, положеннями статей 633, 634 ЦК України презюмується, що другий контрагент (споживач послуг банку) може приєднатися лише до тих умов, з якими він ознайомлений.

За матеріалами справи слідує, що позичальник ОСОБА_1 ознайомилася та узгодила саме ті умови та правила кредитування, до яких вона приєдналася шляхом підписання заяви від 10 жовтня 2008 року (а.с.15).

Тому до матеріалів справи банком надано витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 24 травня 2005 року №С-89 за змінами внесеними згідно наказу №906 С-169 від 23 серпня 2006 року (а.с.90-119, 16-21), який є належним доказом в тій частині, що узгоджена з позичальником, і може бути застосована до правовідносин, які склалися між сторонами.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції щодо відсутності доказів на погодження позичальника сплатити проценти у розмірі 1,9% на місяць за користування кредитними коштами, а також будь-якого виду неустойки не відповідає матеріалам справи. А тому рішення в цій частині ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Рішення в частині стягнення на користь банку з позичальника заборгованості за тілом кредиту в розмірі 4 369 грн. 55 коп. не переглядається, оскільки жодною із сторін не оскаржується.

При перегляді судового рішення в частині стягнення процентів, пені та комісії, а також штрафних санкцій колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Так, частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника разом з позикою і процентів від її суми, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до частини 1 статті 1056? ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до Умов та правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку.

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 18 червня 2014 року № 6-61цс14, від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, які згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України є обов`язковими для судів.

Строк дії картки закінчився у вересні 2015 року (а.с.86).

Між тим, станом на 31 грудня 2015 року, після закінчення строку дії картки, банком розрахована заборгованість відповідача за кредитним договором, яка складає, крім тіла кредиту, 12 444 грн. 15 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 2050 грн. за пенею та комісією, та штрафами на суму 250 грн. і 943 грн. 19 коп. (а.с.4-12).

При розгляді справи позичальником подана заява про застосування позовної давності до пред`явлених банком вимог, яку слід застосувати при визначені розміру платежів, які банк просить стягнути на свою користь.

Так, у статті 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частиною 4 статті 267 ЦК України) сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 1 статті 266 ЦК України встановлено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже, за матеріалами справи строк дії картки закінчився у вересні 2015 року (а.с.86), а банк звернувся до суду з цим позовом 25 лютого 2016 року, тобто не пропустив строк звернення до суду за платежами, які позичальник повинна сплатити на його користь, в межах строку, починаючи з 25 лютого 2013 року і до дня закінчення строку дії картки 30 вересня 2015 року. Підстав для стягнення будь-якої заборгованості поза межами цього строку, за наявності заяви відповідача про застосування позовної давності, немає.

За такого, розмір нарахованих процентів за користування кредитом за ставкою 1,9 % щомісяця, що визначено в заяві на отримання кредиту, та розраховано банком за період з 25 лютого 2013 року по 30 вересня 2015 року становить 1 229 грн. 24 коп..

Тому вимоги позивача щодо стягнення процентів за користування кредитом підлягають задоволенню частково, виходячи із встановлених колегією суддів обставин справи.

Щодо нарахування банком одночасно комісії та пені на суму 2 050 грн., а також штрафів 250 грн. і 943 грн. 19 коп., то слід врахувати наступне.

Статтями 546, 549 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, іншими видами забезпечення.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У заяві позичальника від 10 жовтня 2008 року підстави та порядок нарахування пені як міри відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, не передбачено, окрім відповідальності, забезпеченою іншим видом неустойки - штрафами.

Відтак, підстави для стягнення з позичальника суми нарахованої банком пені немає.

Крім цього, банком у вимогі про стягнення пені об`єднана вимога про стягнення комісії, що розраховано ним однією сумою, та пред`явлено до стягнення з позичальника.

Дійсно, у заяві від 10 жовтня 2008 року передбачено нарахування щомісячної комісії у розмірі 1%, але підстави її визначення та нарахування суперечать особливостям врегулювання відносин у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів», які виникають між позичальником та кредитором, за договором про надання споживчого кредиту.

Так, за положеннями частини 5 статті 11, частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору кредитування) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Такими несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту (комісії), і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Зазначені висновки, викладені КЦС Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2019 року під час розгляду справи № 666/4957/15-ц, та підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Тому підстав для стягнення комісії за споживчим кредитування на підставі заяви позичальника від 10 жовтня 2008 року відсутні.

За такого, та враховуючи встановлені обставини справи, розмір заборгованості за тілом кредиту, який стягнуто судом першої інстанції, та ніким із учасників справи не оспорюється, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з позичальника на користь банка проценти в сумі 1 229 грн. 24 коп., а також штрафи в фіксованій сумі, що передбачено умовами заяви, в розмірі 250 грн., та процентної сумі (5%), яка складає 218грн. 48 коп. від суми пред`явлених та задоволених вимог, а всього штрафів на загальну суму 468 грн. 48 коп..

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягнення пені та комісії ухвалено з порушенням норм матеріального права, та є таким, що не відповідає встановленим обставинам справи, а тому є усі підстави для його зміни у цій частині у відповідності до пп. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та штрафів рішення суду першої інстанції з вище зазначених підстав слід скасувати, та ухвалити нове про стягнення з позичальниці на користь банку процентів за користування кредитом в сумі 1 229 грн. 24 коп. та штрафів в розмірі 468 грн. 48 коп..

Також у відповідності до положень статті 141 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог.

Тому, у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» рішення суду в частині розподілу судових витрат слід змінити, та стягнути з відповідача на користь банку 416 грн. 85 коп. судових витрат за розгляд справи в суді першої інстанції, та 223 грн. 70 коп. за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення пені та комісії змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Заочне рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитом та штрафів скасувати, ухваливши нове про часткове задоволення цих вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» проценти за користування кредитом в розмірі 1 229 грн. 24 коп. та штрафи на суму 468 грн. 48 коп..

Заочне рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2019 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 416 грн. 85 коп. судових витрат за розгляд справи у суді першої інстанції.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 223 грн. 70 коп. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О.О. Ямкова

Судді С.Ю. Колосовський

Н.О. Шаманська