Провадження №22-ц/812/1436/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 вересня 2020 року м. Миколаїв

справа № 488/826/20

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Колосовського С.Ю., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва, ухвалене 01 червня 2020 року під головуванням судді Селіщевої Л.І., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач зазначала, що вона є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 . Власником ще 1/3 частки вказаної квартири є її донька ОСОБА_3 . У вказаній квартирі зі згоди її матері - ОСОБА_4 , але без погодження з нею, як власником житла, в 2006 році був зареєстрований колишній співмешканець матері - відповідач ОСОБА_2 . Посилаючись на те, що відповідач з 2019 року у вказаній квартирі не проживає, але добровільно знятися з реєстрації місця проживання з даної адреси відмовляється, а факт його реєстрації у квартирі перешкоджає позивачу та її доньці реалізувати права власників на відчуження нерухомості, позивач просила на підставі ст. 405 ЦК України визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову. Як вказала апелянт, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначивши, що вказаний позов є передчасним з посиланням на норми ч. 2 ст. 405 ЦК України не врахував, що вказана норма стосується члена сім`ї власника, тоді як відповідач ніколи не був членом її сім`ї. Крім того, ОСОБА_1 зазначала, що судом не прийнято до уваги, що відповідач, виселившись з квартири АДРЕСА_1 і обравши інше місце проживання, не знявшись з реєстрації за адресою вказаної квартири, порушує її права власника.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 підтримала доводи і вимоги апеляційної скарги.

ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на те, що на теперішній час він проживає разом із матір`ю позивачки у будинку позивачки, проте, остання не дає згоди на реєстрацію його місця проживання у вказаному будинку, а тому він заперечує проти задоволення позову ОСОБА_1 .

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи сповіщена належним чином, про причину неявки не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що, на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 16 березня 2001 року квартира АДРЕСА_1 в порядку приватизації була передана у рівних частках у спільну часткову власність позивачці ОСОБА_1 , її матері - ОСОБА_4 , та доньці позивачки - ОСОБА_3 (а.с. 7).

22 листопада 2004 року ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченого договору подарувала належну їй на праві власності 1/3 частку квартири ОСОБА_1 (а.с. 8, 9).

Відповідач ОСОБА_2 є зареєстрованим у спірній квартирі з 01 червня 2006 року, що підтверджується довідкою державного реєстратора відділу реєстрації громадян Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міськради від 13.03.2020 року за № 26/к/1023/20 та паспортом відповідача (а.с. 5, 11-12). Крім нього у даній квартирі є зареєстрованими ОСОБА_4 і ОСОБА_3 .

Відмовляючи у задоволення позову, суд першої інстанції вважав встановленим, що ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі з 01 липня 2019 року, та виходив з того, що позивач пред`явив даний позов передчасно, тобто до спливу річного строку не проживання відповідача в спірному житловому приміщенні, що суперечить положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на нижчевикладене.

Так, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 405 ЦК України встановлено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Аналогічну норму містить також частина перша статті 156 ЖК УРСР.

Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

За загальними правилами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що відповідач не проживає за адресою спірної квартири з 01 лютого 2019 року, що підтверджується Актом про непроживання, затвердженого в.о. директора ТОВ УК «Корабельний» (а.с. 6) та не заперечував ОСОБА_2 в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції.

Обставин, які б свідчили про поважність причини непроживання у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не наведено.

Разом із тим, враховуючи, що на дату звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом - 20 березня 2020 року -відповідач не проживав у вищевказаній квартирі менше ніж дев`ять місяців, то суд першої інстанції обґрунтовано вважав , що відсутні передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги відповідно до правовідносин сторін, що існували на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, то не можуть бути прийняті до уваги посилання апеляційної скарги на те, що на теперішній час відповідач не проживає за адресою спірного приміщення більше року, а тому існують підстави для задоволення позову.

Посилання апеляційної скарги на помилковість висновків суду щодо застосування ч. 2 ст. 405 ЦК України, оскільки відповідач не є членом її сім`ї, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Так, відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

З пояснень сторін у суді апеляційної інстанції вбачається, що ОСОБА_2 вселився у квартиру АДРЕСА_1 у 2002 році, де з цього часу постійно проживав та вів спільне господарство разом із матір`ю позивачки - ОСОБА_4 , яка на той час була співвласницею вказаної квартири. Отже ОСОБА_2 вселився у вказане житлове приміщення саме як член сім`ї співвласника житла.

За такого доводи апеляційної скарги про те, що ч. 2 ст. 405 ЦК України не застосовується до правовідносин сторін є помилковими.

Отже доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не було наведено.

За такого колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, які надали сторони, та прийшов до вірного висновку про передчасність позову ОСОБА_1 , в зв`язку із чим правильно відмовив у його задоволенні.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Оскільки судом апеляційної інстанції оскаржуване рішення не було скасовано або змінено, то відсутні підстави для зміни проведеного судом першої інстанції розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 01 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: С.Ю. Колосовський

Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення складено 22 вересня 2020 року