Номер провадження 2/754/2161/20
РІШЕННЯ

Іменем України

14 вересня 2020 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання: Раєвського П.А.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

представника відповідача: адвоката Верголяс О.І.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ним право власності на майно, що знаходиться в квартирі АДРЕСА_1 , а саме: 7 (сім) спінінгів, ринковою вартістю 4900,00 грн.; дриль ударна, ринковою вартістю 1200,00 грн.; ящик для інструментів, ринковою вартістю 800,00 грн.; боксерська груша, ринковою вартістю 800,00 грн.; тактичний ї, ринковою вартістю - 300 грн.; 2 (два) тубуси риболовецькі, ринковою вартістю 600,00 грн.; мангал, ринковою вартістю 600,00 грн.; телевізор LG, діагоналлю 42 см., ринковою вартістю 12000,00 грн.; ноутбук «ASUS», ринковою 4000,00 грн.; холодильник «ATLANT», ринковою вартістю 10000,00 грн., саундбар, ринковою вартістю - 2000,00 грн.; сейф, ринковою вартістю 1600,00 грн., матрац для відпочинку «Intex», ринковою вартістю 1000,00 грн., набір для (стіл+стільці), ринковою вартістю 1200,00 грн.; спальне ліжко 2*180, ринковою вартістю 12000,00 грн.; пневматичний пістолет з кобурою, ринковою вартістю 3000,00 грн. Всього на грошову суму 56 000,00 грн. Вказані вимоги обґрунтовані тим, що 14.08.2004 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.07.2019 року було розірвано. З вказаний період сторонами по справі за спільні кошти було придбано майно, загальна ринкова вартість якого становить 168800,00 грн. Після розлучення позивач та відповідач не можуть прийти згоди щодо поділу спільного майна, у зв`язку з чим позивач вимушений звертатись до суду з вказаним позовом.

Ухвалою суду від 23.08.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідач скористалась, правом, наданим їй ст. 178 ЦПК України та 30.09.2019 року подала до суду відзив, де вказувала на те, що позивач вводить суд в оману, оскільки без жодних перепон в присутності свідків отримав все майно, на яке він просить визнати його право власності, а саме: сейф (вміст невідомий) (ринкова вартість 1600,00 грн.); 7 (сім) спінінгів (ринкова вартість 4900,00 грн.); дриль ударна (ринкова вартість 1200,00 грн.); ящик для інструментів (ринкова вартість 800,00 грн.); боксерська груша (ринкова вартість 800,00 грн.); тактичний ліхтар (ринкова вартість 300,00 грн.); 2 (два) тубуси риболовецькі (ринкова вартість 600,00 грн.); набір для пікніку (стіл+стільці) (ринкова вартість 1200,00 грн.). Також в той же день позивач безперешкодно забрав майно, що не входить до позовної заяви, на яке він просить суд визнати його право власності, а саме: відеокамера «SAMSUNG» (ринкова вартість 1200,00 грн.); фотокамера «CANON» (з карткою пам`яті в сумці) (загальна вартість 5567,00 грн.),; DVD плеєр LG DK-678X (ринкова вартість 1655,00 грн.); комп`ютерна акустика SVEN SPS 604 (ринкова вартість 379,00 грн.). Позивач свідомо не надає суду будь-яких документальних підтверджень вартості кожної з речей спільного майна, вказуючи якусь «ринкову вартість», яку він сам встановив на свій розсуд. Наприклад, морозильну камеру «АТЛАНТ» позивач оцінив у 8000,00 грн., в той самий час як відповідно до товарного чеку вартість вказана у розмірі 3055,00 грн.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити з підстав викладених у позові.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав викладених у відзиві, просили відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідків, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України).

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29).

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.07.2019 року було розірвано.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 3 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 22-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4 ст. 65 СК).

В ході судового розгляду справи позивачем не надано та матеріали справи не містять будь-яких доказів, які б вказували на те, коли придбавалось майно та вартість придбання вказаного спірного майна, у звязку з чим суд позбавлений можливості визначити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Роздруківка по рахунку з ПАТ КБ «ПриватБанк» надана позивачем в якості доказів не може бути належним та допустимим доказом по справі та не береться судом до уваги, оскільки, може посвідчити лише факт ведення спільного господарства подружжям, що жодним зі сторін не заперечується.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили обставини, викладені у відзиві на позов, зокрема, щодо того, що позивач забираючи речі у відповідача, у тому числі забрав майно, що входить до позовної заяви, та на яке він просить суд визнати його право власності. При цьому, жодних претензій до відповідача не пред`являв.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зважаючи на те, що спірне майно, на яке позивач просить суд визнати його право власності в порядку поділу спільного майна подружжя було повернуто йому, а інша частина залишилась у розпорядженні відповідача, грошовий вклад кожного з подружжя у спільне майно визначити неможливо, наявність майна та його вартість є недоведеними, тому слід відмовити у задоволенні позову.

Керуючись, ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та керуючись ст.ст. 2, 3 , 4, 10, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна подружжя - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 23.09.2020 року.

Суддя: Н.Г. Таран