Провадження № 2/643/894/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2020 Московський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді Єрмак Н.В.

за участю секретаря Сиротенко О.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Яна Михайлівна про визнання договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що матері позивача ОСОБА_5 та брату позивача ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. За життя ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно заповідала позивачу. Після її смерті в шестимісячний строк позивач звернулася до П`ятої ХДНК з заявою про прийняття спадщини. У липні представник позивача звернувся до нотаріальної контори з заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, але постановою державного нотаріуса йому було відмовлено у видачі свідоцтва, оскільки спірна квартира одноособово належить невідомій особі. З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 16.03.2018 року приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М. в електронному реєстрі речових прав відкрито розділ на квартиру та внесено неправдиві відомості, що єдиним власником квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.12.1997 року є син померлої ОСОБА_2 . Того ж дня цим же приватним нотаріусом було посвідчено договір купівлі-продажу квартири, за яким квартира продано ОСОБА_3 19.04.2018 року ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу квартири зі ОСОБА_4 . Виходячи з викладеного, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 16.03.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Яною Михайлівною за реєстровим номером 952, скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 69,0 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та стягнути з відповідачів судові витрати.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 16.10.2019 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 16.09.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про направлення судового доручення та зупинення провадження.

Інші процесуальні дії у справі не застосовувались.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

ОСОБА_4 та її представник в судове засідання не з`явилися.

Відповідач ОСОБА_4 направила суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила наступне. ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.04.2018 р. прийняла у власність від ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 . На дату укладення договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3 відповідачу не було відомо про те, що вибуття частини квартири з власності ОСОБА_1 відбулося поза волею останньої, відчуження здійснено без її відома та з використанням підроблених документів. Позивачем не надано доказів порушення її прав та інтересів. Відповідач вважає, що приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М. вимоги статті 51 Закону України «Про нотаріат», на її погляд, проігноровані.

27 лютого 2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому він посилався на судову практику Верховного суду, та просив врахувати відповідь на відзив на позовну заяву при ухваленні рішення.

Від відповідача ОСОБА_4 надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких відповідач вважає, що квартира вибула з володіння ОСОБА_1 через її бездіяльність, оскільки позивач не оформляла свідоцтво про право на спадщину тривалий час у зв`язку із проживанням за межами України, не мала фізичної можливості володіння квартирою.

Від інших учасників справи відзив на позовну заяву не надходив.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.

Третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Я.М. пояснень щодо позовних вимог не надавала.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що матері позивача ОСОБА_5 та брату позивача ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1997 року реєстраційний № НОМЕР_1 , що підтверджується оригіналом свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1997 року, досліджений судом в судовому засіданні, а також документами, що містяться в матеріалах інвентаризаційної справи на квартиру АДРЕСА_1 в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.

У встановлений законом шестимісячний строк позивач направила до П`ятої Харківської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини на підставі якої державним нотаріусом було заведено спадкову справу №198/2014, що підтверджується матеріалами спадкової справи, копія якої була витребувана судом.

За свого життя ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений 01 липня 2010 року приватним нотаріусом ХМНО Чепою М.В., за яким все своє майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалося, заповіла позивачу.

Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 , спадщину у встановлений законом строк прийняла, а отже, має право на спадкування після смерті ОСОБА_5 .

Постановою №2508/02-31 від 04 вересня 2017 року державного нотаріуса П`ятої харківської ДНК, відповідачу ОСОБА_2 було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій з оформлення спадкових прав на майно його померлої матері.

Разом з цим, відповідно договору купівлі-продажу від 16.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М., ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купила квартиру АДРЕСА_1 .

З матеріалів нотаріальної справи щодо посвідчення приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М. договору купівлі-продажу спірної квартири від 16 березня 2018 року вбачається, що в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відкрито розділ на квартиру та внесено відомості про те, що єдиним власником квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1997 року є син померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_2 .

Також, в матеріалах інвентаризаційної справи на квартиру наявний запит приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харитонової Я.М. від 06 лютого 2018 року за вих. №08/01-16, в якому нотаріус просить надати інформацію щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, а також правовстановлюючих документів на майно. У відповідь на запит КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» підготувало та надало відповідь, а саме довідку №1032429 від 15 лютого 2018 року, згідно якої квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 грудня 1997 року, виданого ХМЦПДЖФ за №5А-97-113141. Вказана довідка була підготовлена та видана на замовлення ОСОБА_2 №1032429 від 15 лютого 2018 року.

В наявних в нотаріальній справі свідоцтві про право власності на житло, на підставі якого було посвідчено угоду, та довідці КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» про власників квартири єдиним власником вказаний ОСОБА_2 , хоча згідно документів інвентаризаційної справи КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» власниками квартири були ОСОБА_2 та його померла мати ОСОБА_5 .

Договором купівлі-продажу від 19.04.2018 року, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Глущенко І.Ю., ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 купила квартиру АДРЕСА_1 .

У липні 2019 року представник позивача звернувся до Другої Харківської міської державної нотаріальної контори (до реорганізації П`ята Харківська державна нотаріальна контора) з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Постановою державного нотаріуса Другої Харківської міської державної нотаріальної контори від 08 липня 2019 року позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальних дій по видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , яке складається з частки у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 ) на ім`я ОСОБА_1 . Нотаріусом встановлено, що позивач дійсно прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 , оскільки направила нотаріусу заяву про прийняття спадщини, зареєстровану 12 квітня 2014 року за №478 у книзі обліку та реєстрації спадкових справ нотаріальної контори та у книзі реєстрації вхідної кореспонденції. Зі змісту інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), яку було сформовано за №47897284, вбачається, що спадкодавцем заповіт на дату її смерті скасовано чи змінено не було. Між тим, під час перевірки в порядку підготовки до вчинення нотаріальних дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, нотаріусом було встановлено, що спірна квартира належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 19 квітня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глущенко І.О. за реєстровим №962. Наведене унеможливило видачу свідоцтва про право на спадщину.

Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що квартира вибула з володіння ОСОБА_1 через її бездіяльність щодо оформлення спадщини, оскільки законодавством не встановлені строки для оформлення спадщини спадкоємцями, які прийняли спадщину.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Таким чином, 1/2 частки спірної квартири належала ОСОБА_1 з часу відкриття спадщини, оригінал правовстановлюючого документу на квартиру знаходився в неї, остання проживала постійно за кордоном, а законодавством України не встановлені строки для оформлення спадщини, у випадку її прийняття спадкоємцем. Факт прийняття спадщини є гарантією можливості реалізації майнових прав позивача у будь-який час.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не був власником спірної квартири в цілому, оспорюваний позивачем правочин було вчинено на підставі документів, що не відповідають документам, що містяться в матеріалах інвентаризаційної справи на квартиру в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У ОСОБА_1 не було волевиявлення на відчуження своєї частки квартири, правочин вчинено без її відома. Враховуючи, що ОСОБА_1 мала право на спадкування 1/2 частки спірної квартири, до неї перейшло і переважне право купівлі-продажу частки квартири, а отже відчуження частки квартири, що належала ОСОБА_2 було вчинено без згоди співвласника. Доказів, що при укладенні оспорюваного договору ОСОБА_2 повідомляв ОСОБА_1 про право скористуватися переважним правом купівлі-продажу частки квартири, не надано.

Відповідно до ч.1-4 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. ОСОБА_1 згоди на відчуження квартири не надавала.

Враховуючи вказане, суд вважає за можливе визнати договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Я.М. 16 березня 2018 року за реєстровим №952 недійсним в цілому.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, або вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину та відчужене третій особі. В цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно, зокрема в добросовісного набувача.

Також, для реального захисту та відновлення порушених прав позивача необхідно скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та записи про права власності наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки оскаржувані договори не створили жодних юридичних наслідків, а права та законні інтереси особи можуть бути захищені, зокрема, шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів позивача.

Відповідно до частини першої статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Такі особливості встановлено, зокрема, частиною другою статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, з метою реального захисту та відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів позивача наявні правові підстави для скасування рішень приватного нотаріуса про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та записи про право власності за відповідачем ОСОБА_4 на спірну квартиру, оскільки оскаржуваний договір купівлі-продажу не створив жодних юридичних наслідків, тому позов у цій частині також підлягає задоволенню.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).

Враховуючи, що ОСОБА_1 доведено факт вибуття квартири з її власності поза її волею, оскільки відчуження здійснено без її відома, а згоду на відчуження частки квартири остання не надавала, суд вважає за можливе витребувати на її користь спірну квартири.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Визнання права власності на майно через звернення до суду не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку може застосовуватись, як спосіб захисту, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Враховуючи вказане, суд вважає за можливе визнати право власності на 1/2 частку спірної квартири за позивачем в порядку спадкування за заповітом після смерті матері.

Приймаючи до уваги вищенаведене та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 16.03.2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Яною Михайлівною за реєстровим номером 952.

Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 69,0 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 4210,0 грн. по 1403,33 грн.

Рішення може бути оскаржено сторонами в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_6 , АДРЕСА_5 .

Третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харитонова Яна Михайлівна, 61002, м.Харків, вул. Пушкинська, 63.

Суддя Н.В. Єрмак