22-ц/804/2773/20
237/4569/17

Головуючий у 1-й інстанції Ліпчанський С.М.
Суддя-доповідач: Попова С.А.

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2020 року місто Маріуполь
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Попової С.А.,
суддів Мироненко І.П., Пономарьової О.М.,
за участю секретаря Галстяна Г.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 15 жовтня 2019 року, ухваленого у складі судді Ліпчанського С.М., повний текст рішення складено 25 жовтня 2019 року,
у цивільній справі
за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3 , ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за договором позики,
У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за договором позики, укладеним 12.10.2012 між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_3 , за яким остання отримала у борг грошові кошти у сумі 200 000 доларів США зі строком повернення до 10.12.2015. Зобов`язання позичальника забезпечені укладеним між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 договором поруки від 15.10.2012.
17.10.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги, за яким до останнього перейшли права кредитора за договором позики, укладеним з ОСОБА_3 .
Внаслідок невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань з повернення грошових коштів, ОСОБА_2 просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за договором позики від 12.10.2012 в загальній сумі 8 887 464 гривень, що еквівалентно 331 251 доларам США та складається з: боргу за позикою в сумі 5 366 000 гривень, що еквівалентно 200 000 доларам США, неустойки у вигляді пені, що обчислюється від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 3 217 132 гривні, що еквівалентно 119 909 доларам США, трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в сумі 304 318 гривень, що еквівалентно 11 342 доларам США.
Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 15 жовтня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики від 12.10.2012р., укладеним між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , відмовлено (т. 2 а.с. 93-99).

Постановою Донецького апеляційного суду від 16.07.2020р. (т. 3 а.с. 158-162) апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишено без змін.

Не погодившись із прийнятими судом першої і апеляційної інстанції рішеннями, ОСОБА_1 , що не був залучений до участі в розгляді справи, звернувся із апеляційною скаргою на підставі ч. 1 ст. 352 ЦПК України (т. 4 а.с. 1-6), вказуючи на те, що прийнятими судовими рішеннями вирішено без його залучення до розгляду справи питання про його права, свободи та інтереси, оскільки між ним та позивачем по справі ОСОБА_2 17.10.2017 було укладено договір про відступлення права вимоги, за яким до ОСОБА_2 перейшли його права кредитора за договором позики, укладеним з ОСОБА_3 . Стягнення в повному обсязі суми заборгованості на користь ОСОБА_2 могло б сприяти стягненню з ОСОБА_3 належних йому штрафних санкцій, 3% річних, бо відповідні права за договором відступлення прав вимоги не передавались ОСОБА_2 , на ці кошти він вправі претендувати шляхом звернення із самостійним позовом.

Справа розглянута за участі представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , вважаючи їх безпідставними з урахуванням положень ст.ст. 512, 514 ЦК України і відсутності будь-яких майнових претензій апелянта за відчуженим ним у 2017 році правом вимоги до відповідачів. Вказала на порушення поданою апеляційною скаргою принципу правової визначеності, оскільки рішення вже було перевірено судом апеляційної інстанції.

Справа розглянута у відсутність повідомлених згідно із ч. 4 ст. 128 ЦПК України про дату і час розгляду справи учасників справи, явка яких не є обов`язковою, включаючи інформування телефонограмами і надісланою судом 10.09.2020 і оприлюдненою 14.09.2020 в ЄДРСР ухвали про призначення справи до судового розгляду на 23.09.2020 на 11.00год (т. 4 а.с. 91), інформацією з якого скористався ОСОБА_1 , усуваючи недоліки у змісті його апеляційної скарги за оприлюдненою в ЄДРСР ухвалою від 12.08.2020 (т. 4 а.с. 25, 63-64, 67-70): ОСОБА_1 (т. 4 а.с. 90, 96), позивача ОСОБА_2 і його представника ОСОБА_6 (т. 4 а.с. 92, 95, 98, 102, 113), які у тексті своїх апеляційних скарг на ухвалу (т. 4 а.с. 28-29, 42-45) солідаризуються із позицією ОСОБА_1 і ставлять оскарження ухвали про скасування забезпечення позову в залежність від оскарження рішення суду ОСОБА_1 , та за клопотанням яких справа слуханням відкладалась (т. 4 а.с. 77), відповідачів ОСОБА_3 і її представника ОСОБА_7 , ОСОБА_4 (т. 4 а.с. 89, 93, 94, 97, 98), Неявка учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не є перешкодою до розгляду справи в апеляційній інстанції.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , колегія суддів вважає, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою підлягає закриттю, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

За вказаних обставин, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

При вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 суддею-доповідачем не вирішувалось питання щодо права заявника на апеляційне оскарження. Тим самим забезпечено конституційний принцип апеляційного оскарження рішення суду.

Але, якщо у результаті апеляційного розгляду справи встановлено, що рішенням суду не порушені права чи інтереси особи, яка звернулась з апеляційною скаргою, то таке апеляційне провадження має бути закрите.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

В обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що задоволення позову ОСОБА_2 сприятиме відновленню його прав на отримання від ОСОБА_3 суми штрафних санкцій, 3% річних, оскільки відповідні права за договором відступлення прав вимоги не передавались та позивачу не належать.

Проте, з викладених ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводів не вбачається, як вважає колегія суддів, порушень його прав, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 Цивільного Кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Верховний Суд України у своїй постанові від 20 листопада 2013 р. у справі № 6-122цс13, вчинивши системний аналіз статей 512, 514 ЦК України, статті 8 Закону України «Про виконавче провадження», статті 378 ЦПК України, висловив правову позицію про те, що у разі вибуття кредитора у зобов`язанні на підставі відступлення права вимоги, він замінюється правонаступником поза межами виконавчого провадження.

Зі змісту укладеного 17.10.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору про відступлення права вимоги вбачається, що «Первісний кредитор» ( ОСОБА_1 ) відступає «Новому кредитору» ( ОСОБА_2 ), а «Новий кредитор» набуває права вимоги «Первісного кредитора» за Договором позики, посвідченим державним нотаріусом Сніжнянської державної нотаріальної контори - Таранцовим С А. та зареєстрованого в реєстрі за № 451 від 12.10.2012, укладеним між «Первісним кредитором» та громадянкою України ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1 , яка на момент посвідчень вищевказаного договору зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , включаючи права вимоги до спадкоємців Позичальника або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Позичальника». Тобто до ОСОБА_2 перейшли усі без обмежень права грошової вимоги кредитора за договором позики, укладеним із ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 7-9).

Змістом даного договору не окреслено умов, підстав, передбачених ч. 3 ст. 512 ЦК України, або будь-яких обмежень, за яких первісний кредитор не може бути замінений на правонаступника набувача за договором ОСОБА_2 .

Відомостей про визнання недійсним договору від 17.10.2017р. про відступлення права вимоги не надано ані суду першої інстанції, ані до апеляційного суду.

Відомостей про звернення ОСОБА_1 з моменту настання строку виконання зобов`язань до 10.12.2015 (т. 1 а.с. 10), а також з моменту відступлення права вимоги за договором із ОСОБА_8 17.10.2017р і до теперішнього часу до суду із самостійним позовом про стягнення штрафних санкцій, які вказані в його апеляційній скарзі, або ініціювання за цей довготривалий час будь-якого спору, дотичного до договору позики від 12.10.2012, судовим розглядом не здобуто.

А вимоги про сплату штрафних санкцій (якими є неустойка/пеня), 3% від простроченої суми боргу, на які безпідставно претендує первісний кредитор ОСОБА_1 , заявлені у даній справі безпосередньо правонаступником первісного кредитора ОСОБА_2 на підставі ст.ст. 512, 514 ЦК України.

Апелюючи на ухвалені по справі рішення суду першої і апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 фактично прагне задвоєння майнової відповідальності позичальника і поручителя, які, на його думку, мають подвійний обов`язок сплатити 3% річних як ОСОБА_1 , так і 3% річних ОСОБА_2 , що не відповідає вимогам ст. 61 Конституції України, яка базується на принципі «non bis in idem» («двічі за одне і те саме правопорушення»), і зводиться до того, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (в контексті правовідносин у даній справі майнова відповідальність за порушення грошового зобов`язання).

Отже, 17.10.2017р. первісний кредитор ОСОБА_1 був замінений у зобов`язанні за договором позики від 12.10.2012р. на нового кредитора ОСОБА_2 , до якого перейшли права первісного кредитора в повному обсязі і на тих умовах, що існували на момент переходу цих прав (зокрема передбачений у п. 3 договору позики обов`язок позичальника сплатити неустойку у вигляді пені), тобто включаючи і похідні штрафні санкції, на які вказує у тесті апеляційної скарги ОСОБА_1 , зважаючи на невстановлення договором від 17.10.2017р. будь-яких обмежень, зокрема цим договором не обумовлено виключення права грошової вимоги нового кредитора до боржника в частині штрафних санкцій і 3% річних за фактом невиконання зобов`язання.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для визнання ОСОБА_1 особою, яка не брала участі у справі, але оскарженим судовим рішенням вирішено питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, оскільки на даний час останній не довів в порядку ст.ст. 12, 81 ЦПК України обставин щодо існування спору між ним та позивачем з приводу пред`явлених боржникам позовних вимог, з огляду на те, що ОСОБА_1 не є стороною спірних правовідносин, і зважаючи на те, що ухвалене судове рішення не впливає на його права, інтереси і обов`язки, не зачіпає його відчужених 17.10.2017р. в повному обсязі прав вимоги до боржників.

Зазначення в апеляційній скарзі ОСОБА_1 тієї обставини, що стягнення суми боргу на користь ОСОБА_2 в повному обсязі змогло б сприяти поверненню належних йому коштів, які ОСОБА_3 так і не повернула, не є слушними, оскільки договір відступлення права вимоги (у зв`язку з невизнанням його недійсним) має юридичний статус чинного акту договірної волі сторін за договором - відчужувача ОСОБА_1 і набувача ОСОБА_2 , і підтверджену в акті прийому-передачі від 17.10.2017р. (т. 1 а.с. 9) відсутності будь-яких претензій у первісного кредитора ОСОБА_1 до нового кредитора ОСОБА_2 щодо виконання зобов`язань за договором.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів доходить до висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 15 жовтня 2019 року і постанову суду апеляційної інстанції в даній цивільній справі, поданою всупереч принципу юридичної визначеності (розкривається у принципі "res judicata", призваному запобігти повторному розгляду справи, несправедливості по відношенню до сторін) підлягає закриттю. При цьому суд апеляційної інстанції не дає правову оцінку доводів апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 352, 362, 389 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 15 жовтня 2019 року - закрити.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 25 вересня 2020 року.

Судді: С.А.Попова

І.П.Мироненко

О.М.Пономарьова