Номер провадження: 22-ц/813/7600/20
Номер справи місцевого суду: 127/9143/19
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2020 року в цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

28 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Вінницького міського суду Вінницької області до ОСОБА_2 про захист прав споживача, в якому просив стягнути з останнього на свою корить грошові кошти у загальному розмірі 119 119,82 грн (т.1, а.с 1-4).

27 травня 2019 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області (головуючий суддя Король О.П.) позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживача вважали неподаною та повернуто позивачу (т.1, а.с 33).

10 липня 2019 року ОСОБА_1 подав до Вінницького апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу від 27 травня 2019 року в якій просив її скасувати (т.1, а.с 43-50).

07 серпня 2019 року ухвалою Вінницького апеляційного суду (головуючий суддя Міхасішина І.В., судді Матківської М.В., Панасюка О.С.) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 27 травня 2019 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження (т.1, а.с 60-62).

11 вересня 2019 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області (головуючий суддя Король О.П.) прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживача (т.1, а.с 79).

08 жовтня 2019 року ОСОБА_2 подав до Вінницького апеляційного суду скаргу на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2019 року, яку просив скасувати та передати справу за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси (т.1, а.с 113-134).

27 листопада 2019 року постановою Вінницького апеляційного суду (головуючий суддя Рибчинський В.П., судді Денишенко Т.О., Медвецького С.К.) апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Новікової Тетяни Олегівни задоволено. Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області про відкриття провадження від 11 вересня 2019 року скасовано. Направлено цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди за встановленою підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси (т.1, а.с 190-191).

05 грудня 2019 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси (головуючий суддя Бондар В.Я.) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист прав споживача.

08 січня 2020 року ОСОБА_1 подав до Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року, в якій просив скасувати вказану ухвалу та прийняти постанову про направлення справи для розгляду до Вінницького місцевого суду Вінницької області за встановленою підсудністю (т.2, а.с57-66).

11 березня 2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду (головуючий суддя Гірняк Л.А.) закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2019 року про відкриття провадження у справі з підстав порушення правил підсудності (т.2, а.с 75-76).

04 травня 2020 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси (головуючий суддя Бондар В.Я.) у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) про захист прав споживача відмовлено повністю (т.2, а.с 88-96).

10 липня 2020 року ОСОБА_1 засобами Укрпошти направив апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2020 року. Апелянт не погоджується з вказаним рішенням, вважає, що воно прийнято з неправильним встановленням обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки. Апелянт вважає, що суд неправильно встановив підсудність справи Приморському районному суду м. Одеси. Також, суддя Приморського районного суду м. Одеси, Бондар В.Я. розглянувши клопотання позивача про проведення судового засідання даної справи в режимі відеоконференції, неправильно встановив те, що воно має здійснюватися виключно у випадках, коли за об`єктивних причин учасник судового процесу позбавлений можливості брати участь в режимі відеоконференції, крім випадків, коли його явка в судове засідання визнана судом обов`язковою. Крім того, суд першої інстанції неправильно розглянув справу за відсутністю сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів та прийняв по даній справі рішення. Суд неправильно встановив, що відповідно до п.5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не встановлена можливість звернення кредиторів банку з позовом до власників істотної участі, контролерів та керівників банку, про задоволення за рахунок їх майна частини вимог кредиторів банку, та що таким правом наділений виключно фонд. З цих підстав зазначені дії свідчать про порушення ним норм матеріального права. Крім того, при вирішенні справи, судом неповно встановлені обставини, які мають значення для справи, а саме для встановлення наявності шкоди, завданої позивачу, та особи, яка має відшкодувати позивачу, так як не дослідив і тому не встановив обставини, на які посилався позивач по справі. Апелянт вказує на те, право кредитора банку на звернення до суду за захистом не визначається зазначеним Законом України, а визначається ЦПК України. Так як в матеріалах справи відсутні докази того, що фонд наділений правом захищати права вкладників та інших кредиторів цього банку, тому фонд на зазначений день не був наділений правом на звернення до суду з позовом до власників істотної участі, контролерів та керівників цього банку, про задоволення за рахунок їх майна, частини вимог кредиторів банку. Крім вищезазначеного, апелянт вказує на неправильне застосування норм процесуального права, а саме неявка в судове засідання учасника справи або його представника, без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Апелянт просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2020 року, прийняти нове, яким задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2020 року було відкрито в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Апеляційний суд погоджується з висновками, викладеними у оскаржуваному судовому рішенні, приймаючи яке суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності вини ОСОБА_2 та причинно-наслідкового зв`язку між його діями/бездіяльністю та ліквідацією банку. Позивач також не надав доказів того, що саме власник істотної участі АТ «Імексбанк», тобто ОСОБА_2 , не вжив дієвих і своєчасних заходів із фінансування підтримки цього банку для проведення його діяльності відповідно до вимог законодавства, що призвело до подальшого погіршення фінансових показників його діяльності та неможливості своєчасного виконання банком зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами.

Однак, оскільки матеріали справи не містять доказів належного повідомлення позивача про день, час і місце судового засідання від 04 травня 2019 року, а також зважаючи на те, що ОСОБА_1 , який проживає у м. Вінниця і є інвалідом 2-ї групи було відмовлено у задоволенні клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, керуючись положеннями п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, згідно з яким порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 14 липня 2014 року ОСОБА_1 став клієнтом Публічного акціонерного товариства «Імексбанк», уклавши договір № «Про приєднання до Публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року».

Відповідно до умов договору загальна сума депозиту ОСОБА_1 становила 5481 доларів США із строком розміщення вкладу 396 днів, щомісячна ставка 11%.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 26.01.2015 року №50 «Про віднесення АТ «Імексбанк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 26.01.2015 року №16 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Імексбанк», згідно з яким в ПАТ «Імексбанк» запроваджено тимчасову адміністрацію з 27.01.2015 року.

При цьому, відповідно до постанови Правління НБУ від 21.05.2015 року №330 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Імексбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування прийнято рішення від 27.05.2015 року №105 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Імексбанк» та призначено уповноважену особу на ліквідацію банку. Публікація відомостей про ліквідацію АТ «Імексбанк» відбулась 29 травня 2015 року у газеті «Голос України», № 94.

Згідно з п. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Статтею 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Згідно з ч. 5 ст. 36 Закону під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Пунктом 1 ч. 6 ст. 36 цього Закону установлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття того рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 (двісті тисяч) грн.

З дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст. 46 Закону. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону. Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, погашаються у четверту чергу.

У відповідності до ч.5 ст. 45 вищевказаного Закону України, протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Частиною 2 ст. 49 Закону встановлено, що протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи:

1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення;

2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів;

3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Відповідно п. 5 ст. 26 вищевказаного Закону України відшкодування коштів за вкладом в іноземній валюті відбувається в національній валюті України після перерахування суми вкладу за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до статті 36 цього Закону.

Згідно відомостей, розміщених на офіційному інтернет - виданні Національного банку України за посиланням https://bank.gov.ua/markets/exchangerates?date=26.01.2015&period=daily, офіційний курс гривні щодо іноземних валют станом на 26.01.2015 року (день початку Фондом процедури виведення АТ «Імексбанк» з ринку та здійснення тимчасової адміністрації) становив 100 гривень - 1581,0005 доларів США.

Згідно п. 5.6. Публічного договору №1 банківського вкладу (депозиту) від 20 січня 2014 року нарахування відсотків здійснюється з дня, наступного за днем внесення вкладу та до дня, що передує даті повернення вкладу.

Таким чином, період для нарахування відсотків за вкладом позивача становить з 15.07.2014 року по 25.01.2015 року, тобто 194 дні.

Щоденна ставка за розміщення вкладу дорівнює 11% (річних)/365 днів (п. 5.7. Публічного договору) та становить 0,03%.

За весь період користування АТ «Імексбанк» депозитом позивача та згідно вимог ст. 26 Закони «Про систему гарантування...», загальний відсоток становив 5,82% або 318,99 доларів США або 5043,23 грн. за курсом НБУ на 26.01.2015 року.

Таким чином, станом на 26.01.2015 року (дату запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Імексбанк») до сплати на користь позивача належав вклад у розмірі 86 654,64 грн. (виходячи із загального розміру вкладу у сумі 5 481,00 долар США) та відсотки за користування вкладом в сумі 5043,23 грн., а загалом 91 697,87 грн.

Як зазначив сам позивач у позовній заяві та підтверджується долученою до позову, заяви на видачу готівки № 3626765 від 22.02.2016р. ним було отримано відшкодування вкладу в сумі 91 040,81 грн.

Доказів звернення Позивача із відповідною заявою про внесення змін до реєстру акцептованих вимог вкладників в частині здійснення АТ «Імексбанк» додаткового відшкодування, будь-яких звернень з питань розрахунку належної до відшкодування йому суми або наявності спору щодо виплаченої позивачу суми, матеріали справи не містять.

Пунктом 6 розділу ІІІ Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду від 09.08.2012 № 14, передбачено, що протягом процедури ліквідації уповноважена особа Фонду може надавати до Фонду додаткову інформацію про вкладників стосовно: зменшення (збільшення) кількості вкладників, яким необхідно здійснити виплати відшкодування; зміни розміру належних їм сум; зміни особи вкладника; змін реквізитів вкладників.

Суд зауважує, що підставою для поширення на особу гарантій, передбачених Законом № 4452-VI щодо відшкодування вкладу, є наявність у такої особи залишку коштів на банківському рахунку, що відкритий на її ім`я, тобто наявність вкладу та статусу вкладника у особи. При цьому, вкладниками є особи, які уклали або на користь яких укладено або договір банківського вкладу (депозиту), або банківського рахунку, або які є власниками іменного депозитного сертифіката. Слід зазначити, що положення чинного законодавства не пов`язують визначення статусу вкладника банку та виникнення у нього права на отримання гарантованої суми відшкодування вкладу із походженням на відповідному вкладному (депозитному, поточному) рахунку коштів.

Отже, під дію гарантій відшкодування коштів за вкладом на підставі статті 26 Закону №4452-VI підпадають особи, які є вкладниками у розумінні приписів статті 2 Закону №4452-VI, вклади яких розміщено на рахунку у відповідному банку до запровадження у ньому тимчасової адміністрації.

Застосування вищезгаданих правових норм у наведений спосіб відповідає висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 802/351/16-а, а тому суд, у відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує такий при вирішенні даної справи.

Згідно ст. 26 зазначеного Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000,00 гривень.

Отже, за встановлених судом обставин, суд вбачає, що грошові вимоги ОСОБА_1 , які ґрунтуються на договорах банківського вкладу, укладених із АТ «Імексбанк», відносяться до грошових коштів, виплата яких проводиться в межах гарантованої Фондом суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

У відповідності з положеннями ч.6 ст. 49 вказаного Закону, фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду.

Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації, задоволення вимог кредиторів відбувається в особливому, передбаченому зазначеним спеціальним законом порядку, з дотриманням принципу черговості та з урахуванням звернення вкладників до банку з вимогою виплати вкладених коштів.

Відтак, оскільки в ПАТ «Імексбанк» розпочата процедура ліквідації, вкладники цього банку мають право отримати належні їм суми банківського вкладу виключно у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та підзаконними актами до нього, відповідно до встановленого порядку.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, висвітленою Верховним Судом України у постанові від 21.01.2016 року по справі №6-2001цс15.

Згідно відомостей, отриманих судом з відкритих джерел інформації, що розміщена на офіційному Інтернет виданні Національного банку України за посиланням https://bank.gov.ua/supervision/registration/shareholders/328384 ОСОБА_2 дійсно був власником істотної участі в АТ «Імексбанк», сумарна частка володіння якого становила 76,0057 відсотків. Даний факт також не спростовується інформацією. Викладеною у відзиві представника відповідача.

Відповідно до абз. 28 ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» в редакції, що діяла на момент запровадження в АТ «Імексбанк» тимчасової адміністрації тобто 27.01.2015 року, термін «контролер» вживається у такому значенні: «контролер - фізична або юридична особа, щодо якої не існує контролерів - фізичних осіб та яка має можливість здійснювати вирішальний вплив на управління або діяльність юридичної особи шляхом прямого та/або опосередкованого володіння самостійно або спільно з іншими особами часткою в юридичній особі, що відповідає еквіваленту 50 чи більше відсотків статутного капіталу та/або голосів юридичної особи, або незалежно від формального володіння здійснювати такий вплив на основі угоди чи будь-яким іншим чином;».

Згідно ч. 2 ст. 52 Закону України «Про банки та банківську діяльність»: пов`язаними особами є: 1) керівники банку, керівник підрозділу внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів правління банку; 2) особи, які мають істотну участь у банку; 3) керівники юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 4) керівники та контролери споріднених осіб банку; 5) керівники та контролери афілійованих осіб банку; 6) афілійовані особи банку; 7) споріднені особи банку; 8) асоційовані особи будь-якої фізичної особи, зазначеної в пунктах 1-5 цієї частини; 9) юридичні особи, у яких асоційовані особи, визначені в пункті 8 цієї частини, є керівниками або контролерами.

Особою, яка має істотну участь у банку відповідно до ч. 1 ст. 34 «Про банки та банківську діяльність» є юридична або фізична особа, яка прямо та/або опосередковано, самостійно чи спільно з іншими особами володіє 10, 25, 50 та 75 і більше відсотками статутного капіталу банку чи правом голосу акцій (паїв) у статутному капіталі банку та/або незалежно від формального володіння справляти значний вплив на управління або діяльність банку.

За таких підстав, відносно ОСОБА_2 та його частки володіння в АТ «Імексбанк» дійсно застосовуються терміни «власник істотної участі», «контролер», «пов`язана особа».

В свою чергу можливість притягнення у певних випадках пов`язаної з банком особи до цивільно-правової, адміністративної та кримінальної відповідальність встановлена ч. 5 ст. 58 Закону України «Про банки та банківську діяльність» причому дана норма набула чинності 07.03.2015 року у зв`язку з опублікуванням Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності пов`язаних із банком осіб» № 218-VIII від 02.03.2015 року.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Пунктом 2 ст. 46 розділу VIII «Ліквідація банків» Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду: 1) припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку.

Так, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 26.01.2015 року №16 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Імексбанк», згідно з яким в ПАТ «Імексбанк» запроваджено тимчасову адміністрацію з 27.01.2015 року. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27.05.2015 року №105 було розпочату процедуру ліквідації ПАТ «Імексбанк» та призначено уповноважену особу на ліквідацію банку.

Відповідно до п. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в редакції, що діяла на день запровадження в АТ «Імексбанк» тимчасової адміністрації Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (27.01.2015 року) можливість звернутися з вимогою до власників істотної участі, контролерів та керівників банку про задоволення за рахунок їх майна частини вимог кредиторів банку за позовом кредитора банку не встановлена, а таким правом наділений виключно Фонд.

Враховуючи вищевикладене, посилання апелянта на відсутність у матеріалах справи доказів того, що Фонду надано право захищати права вкладників та інших кредиторів цього банку апеляційним судом не приймаються, оскільки відповідне право Фонду не потребує доведення окремими доказами, оскільки прямо передбачено законом.

Стосовно ж вимог ОСОБА_1 щодо покладення відповідальності за зобов`язаннями банку на Відповідача, як колишнього власника істотної участі банку, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до частини шостої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції від 06 лютого 2015 року, чинній станом на момент запровадження процедури ліквідації АТ «Імексбанк» та затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів) на власників істотної участі та керівників банку за рішенням суду може бути покладена відповідальність за зобов`язаннями банку в разі віднесення банку з їх вини до категорії неплатоспроможних.

Покладення відповідальності за зобов`язаннями банку на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним, що передбачена статтею 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у відповідній редакції, не є автоматичною. Така відповідальність може бути застосована до власників істотної участі лише в разі віднесення банку до категорії неплатоспроможних з вини таких власників.

Таким чином, особа, яка вимагає стягнення шкоди з власників істотної участі банку та/або їх керівників, має довести факт заподіяння такої шкоди указаними особами, внаслідок дій або бездіяльності, розмір зазначеної шкоди, надати докази зв`язку між невиконанням зобов`язань та заподіяною шкодою та докази вини власника.

Такий елемент, як наявність шкоди, полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 червня 2019 року у справі 757/21639/15-ц (провадження № 61-19063св18), від 26 червня 2019 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 61-31386св18), які відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Чинним законодавством не передбачена автоматична відповідальність власників істотної участі за зобов`язаннями банку у випадку визнання його неплатоспроможним. Відповідно до положень статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» необхідними умовами покладення відповідальності на акціонера за зобов`язаннями банку є: наявність у нього істотної участі в банку; наявність протиправного діяння; наявність шкоди, завданої таким діянням; причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням і заподіяною шкодою; вина учасника істотної участі в банку.

Позивачем не доведено можливість застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, оскільки ним не доведено наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення.

Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження наявності вини ОСОБА_2 та причинно-наслідкового зв`язку між його діями/бездіяльністю та ліквідацією банку. Позивач також не надав доказів того, що саме власник істотної участі АТ «Імексбанк», тобто ОСОБА_2 , не вжив дієвих і своєчасних заходів із фінансування підтримки цього банку для проведення його діяльності відповідно до вимог законодавства, що призвело до подальшого погіршення фінансових показників його діяльності та неможливості своєчасного виконання банком зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що до ОСОБА_2 , як власника істотної участі у АТ «Імексбанк», застосовувалися будь-які заходи впливу за порушення вимог законодавства у сфері банківської діяльності, оскільки його вина у настанні неплатоспроможності банку не встановлена й не доведена.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.04.2020 року по справі № 761/6321/17-ц, Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.02.2020 року по справі № 761/25910/17.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів справи, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 26.01.2015 року №16 «Про запровадження тимчасової адміністрації у АТ «Імексбанк», згідно з яким в ПАТ «Імексбанк» запроваджено тимчасову адміністрацію з 27.01.2015 року. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27.05.2015 року №105 було розпочату процедуру ліквідації ПАТ «Імексбанк» та призначено уповноважену особу на ліквідацію банку.

Таким чином, процедура тимчасової адміністрації запроваджена в АТ «Імексбанк» 27.01.2015 року та діяла до 26.05.2015 року, процедура ліквідації запроваджена в АТ «Імексбанк» -27.05.2015року.

Пунктом 2 ст. 46 розділу VIII «ліквідація банків» Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», визначено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду: 1) припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів)) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Якщо в банку, що ліквідується, здійснювалася тимчасова адміністрація, з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку тимчасова адміністрація банку припиняється. Керівники банку звільняються з роботи у зв`язку з ліквідацією банку.

Отже, оскільки з 27.01.2015 року ОСОБА_2 був позбавлений можливості вирішального впливу на управління або діяльність АТ «Імексбанк», а також будь-яких повноважень як акціонера АТ «Імексбанк», що реалізуються шляхом участі та прийняття рішень загальними зборами акціонерів Банку, а у зв`язку з подальшим запровадженням в АТ «Імексбанк» процедури ліквідації стосовно ОСОБА_2 не тільки не відбулось відновлення належних йому до 27.01.2015 року прав як власника істотної участі/контролера/пов`язаної особи АТ «Імексбанк», але ж зазначені повноваження взагалі були припинені, відповідно до імперативної норми пункту 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», питання щодо доведення його вини як власника істотної участі через віднесення банку до категорії неплатоспроможних, у зазначений період розглядатись не може.

Доводи ж апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм ЦК України, зокрема положень ст.ст. 614, 625, 1166, 543, 1209 ЦК України є безпідставним та безсистемним та такими, що зводяться до суб`єктивного тлумачення апелянтом норм діючого законодавства та незгоди з висновками суду першої інстанції. Окрім цього апеляційний суд звертає увагу на те, що покладання тягаря доказування відсутності своєї вини у заподіянні шкоди на відповідача суперечить положенням ч.ч. 5,6 ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», який є спеціальним до регулювання спірних правовідносин. За загальним правилом, норми права мають забезпечувати однозначні орієнтири правомірності поведінки як суб`єктів приватного, так і публічного права, а також не повинні суперечити одна одній та мають взаємно узгоджуватись.

Специфіка суспільних відносин та пов`язані з поділом норм права на загальні, спеціальні та виняткові, полягає у тому, що обидва юридичних склади відповідають фактичній ситуації, однак зрозуміло, що необхідно застосовувати більш спеціальний припис: lex specialis derogat legi generali. Загальніша норма не застосовується до тих ситуацій, в яких є ознаки, що відповідають більш спеціальній нормі.

У разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин, тобто є спеціальною.

Саме такий підхід застосував Верховний Суд у постанові від 29.01.2019 у справі № 807/257/14. Крім того, про перевагу норм lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (п. 69 рішення у справі «Ніколова проти Болгарії» № 7888/03, п. 15 рішення у справі «Баранкевич проти Росії» № 10519/03 тощо).

Цей принцип також відображений у п.4 листі Міністерства юстиції України «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії» від 26.12.2008 № 758-0-2-08-19, відповідно до якого, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Приймаючи до уваги, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному (лист МЮ України 26.12.2008 N 758-0-2-08-19), тому позиція позивача щодо відсутності в нього обов`язку доводити неправомірність поведінки відповідача, прямий причинно-наслідковий зв`язок між заподіяною шкодою і протиправною бездіяльністю відповідача, вину відповідача в заподіянні шкоди та її розмір хибна, оскільки не відповідає принципам права та нормам цивільного законодавства.

Сумніви заявника в правильності тлумачення та застосування цих норм не можуть свідчити про незаконність, зокрема, висновку суду першої інстанції про необхідність доведення позивачем факту заподіяння шкоди саме ОСОБА_2 внаслідок його дій або бездіяльності, розмір зазначеної шкоди, надати докази зв`язку між невиконанням зобов`язань та заподіяною шкодою.

Поміж іншим, попри вищенаведену позицію, щодо відсутності в нього обов`язку доведення вини відповідача, ОСОБА_1 у апеляційній скарзі зазначає, що на підтвердження того, що саме ОСОБА_2 не вжив дієвих і своєчасних заходів із фінансування підтримки цього банку для проведення його діяльності відповідно до вимог законодавства, що призвело до подальшого погіршення фінансових показників його діяльності та неможливості своєчасного виконання банком зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами; на підтвердження того, що до ОСОБА_2 , як власника істотної участі у АТ «Імексбанк», застосовувалися будь-які заходи впливу за порушення вимог законодавства у сфері банківської діяльності позивачем до позовної заяви було додано копію постанови Правління НБУ №50 від 26.01.2015 року, яку судом першої інстанції досліджено не було.

Однак у постанові Правління Національного банку України від 26 січня 2015 року «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Імексбанк» до категорій неплатоспроможних» №50 основною причиною віднесення АТ «Імексбанк» до категорії неплатоспроможних зазначено погіршення показників діяльності після віднесення до категорії проблемних через невжиття АТ «Імексбанк» заходів з приведення його діяльності у відповідність до вимог законодавства України (т.1, а.с.25-26).

Щодо інших доводів апеляційної скарги, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином, враховуючи вище наведене, положення діючого цивільного законодавства, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, однак апеляційним судом встановлено порушення норм процесуального права які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову за недоведеністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживача залишити без задоволення.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький