Справа № 703/2602/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Ігнатенко Т.В.

секретар судових засідань Бондаренко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права власності на частку у будинку за набувальною давністю

встановив:

04 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить: визначити розмір ідеальних часток співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності, а саме кожному по 1/4 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності; визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/4 частини будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 04 вересня 2001 року, водночас припинивши його право власності на 1/4 частину вказаного будинку.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона з 01 квітня 1988 року працювала завідувачем Малосмілянського медпункту Смілянського району Черкаської області. У 1993 року біля Малосмілянського медпункту було закінчено будівництво та здано в експлуатацію будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок визнано службовим приміщенням для завідуючого ФАПом. З 21 серпня 1993 року по даний час вона зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 . 30 квітня 1993 року вона та відповідач - ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, в зв`язку з чим вона змінила своє прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 ». Перебуваючи у вказаному шлюбі, у неї та відповідачем ОСОБА_2 народилося двоє доньок: ОСОБА_4 , 1994 року народження, та ОСОБА_3 , 1999 року народження, які на даний час є повнолітніми. 20 вересня 2014 року її донька ОСОБА_10 , в зв`язку з реєстрацією шлюбу, змінила своє прізвище на « ОСОБА_4 ».

04 вересня 2001 року нею проведено приватизацію будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в зв`язку з чим, органом приватизації - Дослідним господарством видано свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що вказаний будинок, дійсно належить на праві спільної сумісної власності їй та відповідачам - ОСОБА_2 , ОСОБА_10

Земельна ділянка, на якій розташований вищевказаний будинок, належить їй на праві приватної власності.

11 березня 2005 року між нею та ОСОБА_2 розірвано шлюб. Після розірвання шлюбу їй залишено прізвище « ОСОБА_1 ».

З врахуванням норм ст.317, 319, 369 ЦК України, вона, як співвласник вказаного будинку має право на безперешкодне розпорядження своєю часткою, а саме: продати, подарувати тощо. При цьому, рівність часток співвласників будинку нею не оспоруюється, та вважає, що такі є рівними, а саме по 1/4 частки вказаного будинку.

Однак, здійснити поділ вказаного будинку між нею та іншими співвласниками у позасудовому порядку не представляється можливим, оскільки місцеперебування співвласника ОСОБА_2 їй та іншим співвласникам невідоме.

Також, з 2004 року відповідач ОСОБА_2 , хоча і зареєстрований у вищевказаному будинку, однак в ньому не проживає, його обов`язки по утриманню будинку, як співвласника вищевказаного будинку, з вказаного часу виконуються виключно нею, оскільки він самоусунувся від їх виконання, в зв`язку з чим вона сплачує житлово-комунальні послуги, виконує ремонтні роботи та інші роботи, в яких виникне необхідність, по підтриманню будинку як у стані, який є придатним для проживання, так і по збереженню його в цілому, як нерухомого майна.

Таким чином, вона з 2004 року, тобто більше 16 років безперервно, добросовісно, відкрито, володіє часткою співвласника ОСОБА_2 у вказаному будинку, при цьому вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на його частку, оскільки не мала підстав вважати, що він відмовиться від користування, розпорядження нею та її належного утримання.

Ухвалою судді від 21 серпня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання та визначено строк для подання до суду відзиву на позовну заяву.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду із заявою, в якій просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, на їх задоволенні наполягає.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, звернулися до суду з заявами, в якій просить справу розглядати без їх участі, позовні вимоги визнають у повному обсязі та не заперечують проти їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання, а також відповідно до вимог ч.10 ст.187 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відзиву на позовну заяву та заперечень щодо позовних вимог до суду не направив.

Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України.

Суд, врахувавши позицію сторін, яка викладена в їх заявах про розгляд справи без їх участі, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що з 01 квітня 1988 року ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ), працювала завідувачем Малосмілянського медпункту Смілянського району Черкаської області.

Згідно архівної копії (виписки) з протоколу дев`ятнадцятої сесії Малосмілянської сільської ради народних депутатів ХХІ скликання, яка видана 30 січня 2001 року за №01-17/13 Архівним відділом Смілянської районної державної адміністрації Черкаської області, біля Малосмілянського медпункту закінчено будівництво та здано в експлуатацію будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який за своїм призначенням повинен бути службовим для завідувача медпункту. В даний час там проживає завідувач ОСОБА_12 . Даний будинок визнано службовим приміщенням для завідуючого ФАПом (а.с.17).

Відповідно до Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №7126-1 від 20 березня 2018 року та довідки №256 від 04 травня 2020 року, яка видана Малосмліняським старостинським округом виконавчого комітету Тернівської сільської ради, з 21 серпня 1993 року по даний час ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9, 23).

Як встановлено судом, 30 квітня 1993 року між ОСОБА_12 та відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, в зв`язку з чим ОСОБА_12 змінила своє прізвище на « ОСОБА_1 », під час якого у них народилося дві доньки: ОСОБА_10 , 1994 року народження, та ОСОБА_3 , 1999 року народження.

Згідно свідоцтва про свідоцтва про право власності на житло, яке видане органом приватизації - Дослідне господарство «Еліта» 04 вересня 2001 року, будинок АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 та ОСОБА_3 (а.с.20).

Як вбачається з листа №44 від 16 липня 2020 року Смілянського відділку Комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», станом на 01 січня 2013 року житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано у Черкаському обласному об`єднаному бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане органом приватизації Дослідного господарства «Еліта» 04 вересня 2001 року (а.с.21).

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Малосмілянської сільської ради Смілянського району Черкаської області 20 вересня 2014 року, ОСОБА_10 після реєстрації 20 вересня 2014 року шлюбу з ОСОБА_13 , змінила своє прізвище на « ОСОБА_4 » (а.с.15).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Як вбачається з вищевказаного свідоцтва на право власності на житло та листа Смілянського відділку Комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» частки співвласників будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не визначені, в зв`язку з чим він належить позивачу ОСОБА_1 та відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , на праві спільної сумісної власності.

Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЧР №015448, який виданий Малосмілянською сільською радою Смілянського району Черкаської області 27 грудня 2020 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №301, земельна ділянка площею 0.192 га за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належить ОСОБА_1 (а.с.22).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Смілянського районного управління юстиції Черкаської області 11 березня 2005 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 11 березня 2005 року, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис за №38. Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 залишено прізвище « ОСОБА_1 » (а.с.16).

Згідно ч.1, ч.2 та ч.3 ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_1 , як співвласник будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , має право на безперешкодне розпорядження своєю часткою вказаного будинку, а саме: продати, подарувати тощо.

Згідно ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Рівність часток співвласників будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , позивачем та відповідачами не оспоруюється, в зв`язку з чим суд вважає, що такі є рівними, а саме по 1/4 частки вказаного будинку у кожного.

Однак, як вбачається з позовної заяви та підтверджується матеріалами справи, сторони не мають об`єктивної можливості здійснити поділ вказаного будинку між собою у позасудовому порядку, оскільки місцеперебування співвласника ОСОБА_2 невідоме та засоби зв`язку з ним відсутні.

Крім того, згідно довідки №257, яка видана Малосмілянським старостинським округом виконавчого комітету Тернівської сільської ради 04 травня 2020 року, ОСОБА_2 , 1976 року народження, зареєстрований, але не проживає з 2004 року в будинку АДРЕСА_1 (а.с.24).

Відповідно до ч.4 ст.319 ЦК України, власність зобов`язує.

Згідно ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, власник наділений не лише правами щодо володіння, користування, розпорядження своїм майном на власний розсуд, але і на нього покладений обов`язок його утримання, зокрема, щодо сплати житлово-комунальних послуг, утримання прибудинкової території у належному стані, здійснення ремонтних робіт тощо.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, вищевказані обов`язки відповідача ОСОБА_2 , як співвласника вищевказаного будинку, з 2004 року виконуються виключно позивачем ОСОБА_1 , оскільки він самоусунувся від їх виконання, в зв`язку з чим вона сплачує житлово-комунальні послуги, виконує ремонтні роботи та інші роботи, в яких виникне необхідність, по підтримуванню будинку як у стані, який є придатним для проживання, так і по збереженню його в цілому, як нерухомого майна (а.с.25-29).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 з 2004 року, тобто більше 16 років безперервно, добросовісно, відкрито, володіє часткою співвласника ОСОБА_2 у вказаному будинку, при цьому суд вважає, що вона не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності на його частку, оскільки не мала підстав вважати, що він відмовиться від користування, розпорядження нею та її належного утримання.

Згідно ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року (далі - Постанова), відповідно до ч.1 ст.344ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність) , якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні, вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України).

Відповідно до п.11 Постанови, враховуючи положення ст.335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а не особі, яка заявляє про давність володіння, й також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Враховуючи положення п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, відтак положення ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року.

При цьому, суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Відповідно до п.13 Постанови, можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень ст.15, 16 ЦК України, а також ч.4 ст.344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що в неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Згідно п.14 Постанови, виходячи зі змісту ч.1 ст.344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у звязку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 зазначено, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один з первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що ОСОБА_1 більше 16 років відкрито, безперервно володіє 1/4 часткою будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_2 , після того як у 2004 році вона добросовісно нею заволоділа, відповідачем по справі вимог про повернення цього нерухомого майна не заявлено, суд вважаю, що внаслідок такого володіння ОСОБА_1 набула право власності за набувальною давністю на вищевказану частку.

На підставі вищевикладеного та приймаючи до уваги, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнали позовні вимоги, а відповідач ОСОБА_2 будь-яких заперечень щодо позовних вимог не надав, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Однак, з врахуванням клопотання позивача, суд вважає, що судові витрати на даний час стягненню з відповідачів на користь позивача не підлягають.

На підставі викладеного, відповідно до ст.317, 319, 322, 344, 355, 356, 368, 369, 372 ЦК України, та керуючись ст. 4, 12, 13, 28, 76-82, 247, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визначення часток у спільній сумісній власності та визнання права власності на частку у будинку за набувальною давністю - задовольнити.

Визначити розмір ідеальних часток співвласників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності, а саме кожному по 1/4 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право спільної сумісної власності.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 , право власності за набувальною давністю на 1/4 частини будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належало ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 04 вересня 2001 року, водночас припинивши його право власності на 1/4 частину вказаного будинку.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Відповідач - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач - ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер обілкової картки платника податків - НОМЕР_4 .

Відповідач - ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_5 .

Головуючий Т.В. Ігнатенко