ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/378/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів дарування
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Кіся П.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2019 року, постановлену у складі судді Грищенко І.О., по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Акціонерне товариство «Східно-український Банк «Грант» про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2019 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою задовольнити її заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування скарги зазначено, що ухвала суду першої інстанції постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки суд не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду.

Вказала, що договір дарування квартири нею укладено під впливом помилки, оскільки первісно домовленість була про передачу Відповідачу 1/2 частки квартири на умовах оплати, що за своєю природою не може бути договором дарування. Укладаючи договір дарування, вона помилялась щодо його правової природи, оскільки перебувала в повній впевненості щодо оплатності даного правочину, вважаючи, що фактично укладає договір купівлі-продажу.

Послалась на те, що їй стало відомо про те, що спірне майно є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення за рішенням суду та щодо нього провадяться виконавчі дії.

Вважає, що подальші виконавчі дії, спрямовані відносно спірної квартири, право власності на частину якої просить визнати за собою Позивач, унеможливлять виконання рішення суду, у випадку задоволення позовних вимог, чим грубо порушать права Позивача. Очевидним є те, що в разі задоволення судом позовних вимог Позивача після того, як виконавче провадження з виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.05.2019 щодо звернення стягнення на предмет іпотеки буде закінчено. Позивач може бути позбавлений об`єкта власності та буде змушений нести додаткові витрати по відновленню свого права та звертатися до суду з додатковими позовами.

Зазначила, що суду першої інстанції було надано інформацію щодо особи в інтересах якої було накладене обтяження, однак, з огляду на те, що позивач не є стороною виконавчого провадження № 59416219 стосовно відповідача, вона була позбавлена можливості надати більш детальну інформацію.

АТ «Східно-український Банк «Грант» надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вони просять останню залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що рішення щодо звернення стягнення на спірне майно, що було передане ОСОБА_2 в іпотеку, після його перегляду в апеляційному порядку було змінене в частині визначення суми заборгованості та набрало законної сили в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Послались на те, що виконавче провадження здійснюється щодо всієї спірної квартири, тоді як позивач може мати право лише на 1/2 частину вказаного майна, що свідчить про неспівмірність заявленої вимоги щодо зупинення виконавчих дій.

Зазначено, що у разі ухвалення рішення на користь позивача, вона не позбавлена права на застосування механізму повороту виконання судового рішення.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

У статті 131 ЦПК України зазначено про обов`язок учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) та про причини неявки в судове засідання:

1. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

2. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.

3. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ст. 128 та ст. 131 ЦПК України судом апеляційної інстанції на адресу учасників справи надсилалися судові повістки. Судова повістка на адресу АТ «Східно-український банк «Грант»» була доставлена 29.01.2020, а судові повістки, які були надіслані апелянту-позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 повернулися без вручення з позначкою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою. Надіслані судом СМС-повідомлення також не доставлені з причини, що зазначені апелянтом номери мобільних телефонів не обслуговуються.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

За змістом зазначених норм цивільного процесуального права учасники справи мають у розумні проміжки часу цікавитися перебігом розгляду справи, зокрема вживати дії для своєчасного отримання судових повісток, зокрема у разі тимчасової відсутності повідомляти про відповідні причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Оскільки учасники справи, які відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України належним чином повідомлялись про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилися і своїх представників до суду апеляційної інстанції не направили, про поважні причини своєї неявки суду не повідомили, то у контексті згаданих норм ст.ст. 2, 44 ЦПК України та згідно ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернулась 19.12.2018 до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій просить суд визнати недійсним договір дарування № 620 від 30.04.2015, укладений між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) (номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 9542628 від 30.04.2015, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1). Скасувати запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 9542628 від 30.04.2015 р. про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1). Визнати право власності на 1/2 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ). Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати, що були понесені позивачем.

Позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що на виконання домовленості між сторонами ( подружжям) щодо викупу відповідачем у позивача 1/2 частки вказаної вище квартири , ОСОБА_2 пообіцяв в рахунок вартості 1/2 частки квартири передати позивачу грошові кошти в сумі 235 600,00 грн, які повинен був сплачувати частками в строк до 29 квітня 2018 року. 30 квітня 2015 року було здійснено відчуження 1/2 частки квартири. Однак, у визначений за домовленістю сторін строк відповідач свої зобов`язання не виконав, в повному обсязі грошові кошти не передав, вона в свою чергу дотрималась первинних домовленостей, здійснила відчуження на користь ОСОБА_2 належної їй на праві власності 1/2 частки квартири. На неодноразові прохання до відповідача про погашення заборгованості, останній відповів відмовою. Позивач вважає, що договір дарування квартири нею укладено під впливом помилки , первісно домовленість була про передачу відповідачу 1/2 частки квартири на умовах оплати, що за своєю природою не може бути договором дарування.

Позивач 12 вересня 2019 року подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить суду забезпечити її позов шляхом зупинення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження № 59416219 відносно спірної квартири до вирішення справи по суті.

Доводи заяви обґрунтовано тим, що 12.09.2019 позивач дізналась про те, що спірна квартира перебуває під обтяженням іпотекою. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 31.07.2015. 02.07.2019 приватним виконавцем на квартиру було накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна. Подальші виконавчі дії унеможливлять виконання рішення суду у випадку задоволення вимог позивача, чим грубо порушать її права. Після закінчення виконавчого провадження, позивач повинна буде нести додаткові витрати по відновленню свого права, звертатися до суду з додатковими позовами.

За відповідачем 30.04.2015 на підставі договору дарування зареєстровано право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що підтверджено документально.

Відповідно до змісту оспорюваного договору дарування від 30.04.2015, ОСОБА_1 , розуміючи значення своїх дій, без будь-якого примушення, як фізичного так й морального, передала безоплатно у власність обдарованому ОСОБА_2 дар у вигляді 1/2 частки вказаної вище квартири.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції свої висновки обґрунтував тим, що за поновленням порушеного, на думку позивача, права позивач звернулась до суду через 3 роки та 8 місяців. Предметом спору є договір дарування частки квартири, укладений між сторонами даного спору, який позивач просить визнати недійсним та поновити її право власності на відчужене майно.

В заяві про забезпечення позову позивач вказує на те, що провадяться виконавчі дії та просить суд забезпечити її позов шляхом зупинення виконавчих дій в рамках виконавчого провадження відносно даної квартири.

При цьому позивача не вказує ніякі дані про виконавче провадження, не зазначає, хто є сторонами цього провадження, через що суд позбавлений можливості зробити висновок про те, чи не порушить такий вид забезпечення позову права інших осіб, які не є сторонами провадження, в рамках якого вирішується питання про забезпечення позову..

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього кодексу заходів забезпечення позову.

За ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно із ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до проявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених або оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» судам було роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

ОСОБА_1 у позові просить визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири, посилаючись на те, що сторони мали на увазі відплатний договір купівлі-продажу, а не договір дарування.

У поданому ОСОБА_2 зустрічному позові про стягнення грошових коштів, який був прийнятий до провадження ухвалою суду від 24.05.2019 (а. с. 18), відповідач вказані обставини фактично визнав, що свідчить про те, що між сторонами відсутній спір про право щодо природи укладеного договору.

Колегія суддів погоджується із доводами відзиву на апеляційну скаргу стосовно неспівмірності заявлених до застосування заходів забезпечення позову, оскільки виконавче провадження № 59416219 здійснюється щодо всієї спірної квартири, тоді як позивач може мати право лише на 1/2 частину вказаного майна.

Колегія суддів вважає, що застосування у даному випадку заходів забезпечення позову, заявлених позивачем, утруднить або зробить неможливим виконання рішення суду у іншій цивільній справі яким звернуто стягнення на майно, передане в іпотеку ОСОБА_2 , що є неприпустимим з огляду на положення ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України щодо забезпечення виконання основного завдання цивільного судочинства та ч. 1 ст. 44 ЦПК України щодо обов`язку учасників судового процесу та їхні представників добросовісно користуватися процесуальними правами та не допущення зловживання процесуальними правами у даному випадку створення процесуальних перешкод для виконання рішення суду у іншій справі, що не відповідає принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України.

З огляду на те, що при ухваленні рішення районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії П.В. Кісь.

О.М. Хорошевський.