Головуючий суддя у 1 інстанції - Пінкевич Н.С.
справа № 759/7266/19
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди за прострочення зобов`язання, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2019 року представник позивача Комісар С.П. звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 6 652,43 грн 3 % річних та 31 299,48 грн інфляційних втрат, 15 870 грн в якості відшкодування моральної шкоди, що разом складає 53 821,91 грн, а також стягнути понесені судові витрати з відповідача, у тому числі витрати на правову допомогу на загальну суму 10 378 грн.

В обґрунтування вимог зазначив, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, стягнуто всього 85 408,74 грн.

На виконання рішення суду отримано виконавчий лист та пред`явлено його до примусового виконання.

Рішення суду і на даний час не виконане відповідачем, тому представник уважає, що позивач має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 31 299,48 грн, три відсотки річних у сумі 6 652,43 грн за період з 27 серпня 2016 року по 01 квітня 2019 року.

Також указав, що неправомірними діями відповідача ОСОБА_2 завдано моральної шкоди.

Ураховуючи визначений розмір матеріального відшкодування, дійсних матеріальних втрат, тривалість відшкодування завданих збитків, оцінив моральну шкоду у 15 870 грн.

На підставі викладеного, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 три відсотки річних у розмірі 6 652,43 грн, інфляційні втрати у розмірі 31 299,48 грн, на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 10 378,80 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 травня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1 500 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, при недоведеності обставин, що мають значення для справи.

Скаржник зазначає, що відповідачем вчинялися всі вказівки приватного виконавця, остання з`являлася на всі виклики виконавця.

Указує на те, що позивачем не було скеровано до відповідача відповідну вимогу про виконання зобов`язання, а лише передано приватному виконавцю виконавчий лист, у свою чергу приватним виконавцем не надсилалась боржнику постанова про відкриття виконавчого провадження, а лише скеровувались виклики, на одному з яких відповідач дізналась про існування виконавчого провадження, у зв`язку з чим ОСОБА_1 невідкладно сплатила визначену суму відповідно до виконавчого провадження на депозитний рахунок приватного виконавця.

Уважає, що моментом пред`явлення вимоги про виконання зобов`язання є саме 28 листопада 2019 року, тобто момент вручення постанови про відкриття виконавчого провадження.

На думку відповідача, вимоги статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди.

Посилається на те, що у даній справі відсутні підстави вважати, що з вини відповідача була завдана моральна шкода у будь-якому з передбачених частиною другою статті 23 ЦК України виді. Також зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження розміру відшкодування моральної шкоди, оскільки позиція позивача базується на відомостях, які не мають відношення до обрахунку моральної шкоди.

Звертає увагу суду на те, що відповідач не була належним чином повідомлена про розгляд справи судом першої інстанції, у зв`язку з чим була позбавлена права подати відзив на позовну заяву, всі письмові, електронні докази та інше, що призвело до порушення прав відповідача та прийняття невірного рішення.

Апелянт також не погоджується з проведеним судом обрахунком судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Комісара С.П. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги. У мотивування відзиву зазначає, що відповідачем не надано суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження доводів апеляційної скарги.

Вказує, що оскільки позивач не має юридичної освіти, для захисту своїх прав змушена скористатися послугами адвоката, а тому ураховуючи стислі строки для підготовки відзиву на апеляційну скаргу, розмір гонорару адвоката за правову допомогу у суді апеляційної інстанції сторони погодили у сумі 6 354 грн, на підтвердження чого до відзиву долучено копію акта приймання-надання послуг.

31 липня 2020 року від представника позивача Комісара С.П. до суду надійшла заява про розподіл судових витрат на професійну допомогу адвоката у розмірі 6 354 грн, на підтвердження оплати до заяви долучено оригінали відповідних квитанцій.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 53 821,91 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів частини 13 статті 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушила вказане грошове зобов`язання, у зв`язку з чим у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Враховуючи наслідки, обґрунтування позову щодо моральної шкоди, враховуючи засади розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу у розмірі 5 000 грн.

З висновками суду першої інстанції щодо доведеності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача передбачених ст. 625 ЦК України сум та моральної шкоди колегія апеляційного суду погоджується, однак вважає, що розмір присуджених до стягнення сум підлягає зменшенню враховуючи наступне.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом установлено, що постановою Святошинського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року ОСОБА_1 визнано винною у дорожньо-транспортній пригоді (справа №759/12144/16-п, провадження № 3/759/5411/16).

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто завдані внаслідок ДТП збитки у розмірі 75 408,74 грн та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Загальна сума відшкодування складає 85 408,74 грн (справа №759/17665/16-ц). Рішення набрало законної сили.

На виконання рішення суду ОСОБА_2 отримала виконавчий лист та пред`явила останній до примусового виконання 17 липня 2018 року.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Татарченком В.Г. від 20 липня 2018 року відкрито виконавче провадження (ВП №56820387).

Відповідно до пояснень позивача рішення суду залишається невиконаним.

Згідно із ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Пунктами 8 та 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної шкоди.?

Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 27 серпня 2016 року по 01 квітня 2019 року за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондується обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц. У своїй постанові Верховний Суд у складі Великої Палати відступив від висновку Верховного Суду України, викладених у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.

Окрім того, правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення страхового відшкодування, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджує рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 рокупро стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 завданих внаслідок ДТП збитків у розмірі 75 408,74 грн та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з невиконанням судового рішення.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду (постанова ВСУ від 18 жовтня 2017 року №910/8318/16).

Отже, оскільки зобов`язання відповідача перед позивачем визначено у грошовій формі, тому воно є грошовим зобов`язанням відповідача перед позивачем, а тому, зважаючи на те, що відповідач порушила вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 ЦК України.

Оскільки сума грошового зобов`язання встановлена рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року, обов`язок з виконання цього зобов`язання у відповідача виник з моменту набрання судовим рішенням законної сили.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що обов`язок щодо виконання цього рішення у неї виник лише з моменту повідомлення її про відкриття виконавчого провадження, а саме з 28 листопада 2019 року є безпідставним.

Таким чином, періодом, за який з відповідача підлягають стягненню у порядку статті 625 ЦК України 3% річних та інфляційні втрати за невиконання зобов`язання, підтвердженого рішенням суду, є період з 08 грудня 2017 року (07 грудня 2017 року -

дата набрання судовим рішенням законної сили) по 01 квітня 2019 року.

Провівши математичний розрахунок, колегія суддів доходить висновку, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за період з 08 грудня 2017 року по 01 квітня 2019 року підлягають стягненню 3% річних у розмірі 3 369,52 грн (85 408,74 грн*3%/100%/365 днів*480 днів) та інфляційні втрати у розмірі 10 710,16 грн (85 408,74 грн*112,54/100%-85 408,74 грн).

Ураховуючи наведене оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні відповідно в частині визначення періоду, а відтак і розміру нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України сум.

Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями ч. 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України, що містяться в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, згідно із ч.3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умови порушення права цієї особи, наявність такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Таким чином, предметом доказування для позивача, окрім наслідків у вигляді травми є протиправність дій відповідача та причинно-наслідковий зв`язок із такими діями та наслідками у вигляді моральних страждань.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно статей 77-81 ЦПК України Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В обгрунтування наявності підстав для компенсації моральної шкоди стороною позивача зазначені обставини обурення позивача і завдання йому додаткових моральних страждань зухвалими діями відповідача з приховування власного майна від можливого звернення стягнення виконання рішення суду. Зокрема, під час розгляду справи судом відповідач продала належний їй на праві власності транспортний засіб близькому родичу, при цьому досі продовжує сама ним користуватися. В той же час позивач позбавлена можливості відновити свій автомобіль за рахунок присудженої з відповідача шкоди, внаслідок чого тривалий час не має змоги використовувати своє майно (транспортний засіб) за призначенням.

Також представник позивача звертає увагу на практику ЄСПЛ, яким неодноразово у рішеннях висловлено правову позицію, що ненадання конкретних доказів на підтвердження завданої моральної шкоди не може свідчити про її не завдання. ЄСПЛ при вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, у своїх рішеннях застосовує презумпцію завдання моральної шкоди протиправними діями. Суд визнає, що сам факт встановлення Судом порушень прав особи є достатньою підставою для призначення відшкодування моральної шкоди.

Аналізуючи заявлені позивачем обставини стосовно завданої позивачу моральної шкоди неправомірними діями відповідача, що полягають у невиконанні рішення суду, та завдані позивачу саме внаслідок тривалого невиконання відповідачем встановленого судовим рішенням зобов`язання колегія доходить висновку про наявність підстав для задоволення заявлених вимог позивача про відшкодування моральної шкоди з огляду на те, що обставини щодо відсутності вини відповідача у тривалому невиконанні рішення суду стороною відповідача не доведені та не спростовано презумпцію завдання моральної шкоди позивачу.

Ураховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнала позивач внаслідок невиконання судового рішення про стягнення з відповідача на її користь грошових коштів в розмірі 85408,74 грн, фактичну сплату 26 листопада 2019 року на рахунок приватного виконавця Татарченко В.Г. заборгованості за виконавчим листом 759/17665/16-ц на виконання заочного рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року та з урахуванням вимог розумності і справедливості колегія апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції, що на користь позивача із відповідача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 5 000 грн.

Колегія апеляційного суду не встановила підстав для переоцінки визначеного судом першої інстанції розміру моральної шкоди. Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини відповідача у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що порушене право позивача фактично було відновлено до ухвалення оскаржуваного рішення. При цьому, сам факт визнання порушеного права є також адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Окрім того, в апеляційній скарзі представник відповідача посилається на неналежне повідомлення сторону відповідача про розгляд справи судом першої інстанції. Колегія суддів, дослідивши матеріали справи з приводу належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, дійшла наступних висновків.

Ухвалюючи заочне рішення у справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_5 повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи.

Розгляд справи судом здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Відповідно до частини другої статті 128 ЦПК України Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою.

Згідно з частинами четвертою-шостою вказаної статті судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

У разі ненадання учасниками інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому порядку (ч. 7 ст. 128 ЦПК України).

На запит суду першої інстанції була отримана відповідь Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області (датована 06 травня 2019 року) щодо адреси реєстрації місця проживання відповідача (а.с. 18) та на указану адресу направлялась кореспонденція, зокрема судова повістка про виклик до суду на 05 листопада 2019 року, яка не була отримана ОСОБА_1 по причині письмової відмови одержувача, про що зазначено у причині повернення.

Днем вручення судової повістки згідно із п. 4 ч. 8 указаної статті Кодексу є, зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку.

Згідно статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Як убачається із матеріалів справи, а саме заяви відповідача про перегляд заочного рішення стороною відповідача зазначено, що відповідач 11 травня 2019 року було зареєстровано за іншою адресою.

Враховуючи, що адресу реєстрації відповідачем було змінено через п`ять днів після отримання судом першої інстанції офіційної інформації щодо місця реєстрації відповідача, та що відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано доказів повідомлення, зокрема позивача чи виконавця, з якими відповідач перебуває у правовідносинах як боржник з приводу невиконаного зобов`язання, про зміну місця реєстрації, колегія апеляційного суду вважає недоведеними обставини щодо неналежного повідомлення судом першої інстанції відповідача про розгляд цієї справи.

Разом з тим, обґрунтованими є доводи апелянта щодо невірного розподілу судових витрат судом першої інстанції, виходячи з наступного.

Задовольнивши позов частково суд першої інстанції не здійснив розрахунку судових витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, а стягнув судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу у повному обсязі, чим порушив вимоги статті 141 ЦПК України.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 було заявлено майнову вимогу про стягнення всього 53 821,91 грн.

Відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем, розмір судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, розмір судового збору за подання позовної заяви майнового характеру у справі з ціною позову 53 821,91 грн становив 768,40 грн, які були сплачені стороною позивача.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, а саме у розмірі 19079,68 грн, що складає 35%, розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, пропорційно складає 268,94 грн.

Оскаржуваним рішенням також стягнуто з відповідача на користь позивача 10 378,80 грн витрат на правничу допомогу, які також підлягають перерахунку пропорційно до задоволених позовних вимог.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3632,58 грн.

Апелянт жодних заперечень та доводів щодо невірного розрахунку та неспівмірності витрат, понесених на професійну правничу допомогу під час розгляду справи судом першої інстанції не навів. Клопотання про зменшення розміру відповідних витрат не заявив.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 354 грн, на підтвердження яких надає суду копію акта приймання наданих послуг з правової допомоги від 29 липня 2020 року за договором про надання правової допомоги від 29 березня 2019 року.

31 липня 2020 року від представника позивача Комісара С.П. до суду надійшла заява про розподіл судових витрат на професійну допомогу адвоката у розмірі 6 354 грн, на підтвердження оплати до заяви долучено оригінали відповідних квитанцій.

Також до відзиву та заяви про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу долучено докази направлення відзиву та заяви з доданими доказами відповідачеві.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката у суді апеляційної інстанції стороною відповідача надано не було.

Оскільки позивач згідно з положеннями статті 81 ЦПК України довів надання йому адвокатом Комісаром С.П. зазначених послуг у суді апеляційної інстанції у сумі 6 354 грн, колегія суддів доходить висновку, що за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат, відсутні правові підстави за власною ініціативою зменшити заявлені стороною позивача до відшкодування витрати на правову допомогу, які належно підтверджені.

Указана правова позиція щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, надану в суді апеляційної інстанції, у розмірі 2223,90 грн пропорційно до розміру задоволених вимог.

Сплачений відповідачем судовий збір у розмірі 1261,21 грн за розгляд апеляційної скарги підлягає відшкодуванню у сумі 643,22 грн за рахунок позивача пропорційно розміру її задоволення на 51%, оскільки визначену судом першої інстанції загальну суму стягнення зменшено з 38451,91 грн до 19079,68 грн.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом апеляційної інстанції перевірені доводи апеляційної скарги, які не спростовують висновки суду в частині дотримання норм процесуального права та правильного застосування норм матеріального права, а помилкове визначення судом періоду нарахування суми 3% річних та інфляційних нарахувань, а відтак їх розміру є підставою для зміни оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК України шляхом зміни його мотивувальної та резолютивної частини.

Згідно з частиною 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 грудня 2019 року змінити, виклавши його у наступній редакції:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних, інфляційних втрат та моральної шкоди за прострочення зобов`язання задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 три відсотки річних у розмірі 3 369,52 грн (три тисячі триста шістдесят дев`ять гривень п`ятдесят дві копійки), інфляційні втрати у розмірі 10 710,16 грн (десять тисяч сімсот десять гривень шістнадцять копійок) та 5000 грн (п`ять тисяч гривень) моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 268 грн 94 коп. (двісті шістдесят вісім гривень дев`яносто чотири копійки), витрати на правничу допомогу у розмірі 3632 грн 58 коп. (три тисячі шістсот тридцять дві гривні п`ятдесят вісім копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 2223 грн 90 коп. (дві тисячі двісті двадцять три гривні дев`яносто копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 643 грн 22 коп. (шістсот сорок три гривні двадцять дві копійки) судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків зазначених в статті 389 ЦПК України.

позивач - ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

відповідач - ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

ГоловуючийТ.О. Писана
СуддіК.П. Приходько

С.О. Журба