ПОСТАНОВА

Іменем України

06 серпня 2020 року м. Кропивницький

справа № 399/281/18

провадження № 22-ц/4809/817/20

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Дьомич Л. М., Мурашка С. І.,

за участю секретаря судового засідання Діманової Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРЕС»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в режимі відео конференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Шулік Олена Йосипівна, на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області (суддя Шуліка О. О.) від 13 лютого 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРЕС» (далі за текстом - ТОВ «ВЕРЕС») у якого просила суд про таке:

1)визнати недійсною додаткову угоду від 20 лютого 2009 року до договору оренди землі, укладеного між нею і ТОВ «ВЕРЕС», який зареєстровано 16 грудня 2005 року Онуфріївським відділом Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру»;

2)визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 15 листопада 2013 року до договору оренди землі, укладеного між нею і ТОВ «ВЕРЕС», який зареєстровано 16 грудня 2005 року Онуфріївським відділом Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру».

Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка, якій присвоєно кадастровий номер :02:000:0158 площею 12,30 гектарів, що на території Василівської сільської ради. У 2005 році між нею та відповідачем укладеного договір оренди її земельної ділянки, який зареєстрований в Онуфріївському відділі Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» 16 грудня 2005 року, строком на 10 років.

У листопаді 2015 року їй стало відомо про існування додаткової угоди від 20 лютого 2009 року до договору оренди, яка зареєстрована у Світловодському міськрайвідділі Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» при Держкомземі України 26 березня 2009 року, за умовами якої дія договору продовжена на 10 років з моменту державної реєстрації цієї додаткової Угоди. Проте, цю додаткову угод з відповідачем вона не укладала. На запит її адвоката відповідач підтвердив, що договір є чинним до 31 грудня 2019 року. Тоді вона повідомила відповідача, що не не має наміру поновлювати договір на новий строк, на що ТОВ «ВЕРЕС», що договір оренди буде припинено у 2019 році.

Наприкінці 2017 року позивачці стало відомо про існування ще однієї додаткової угоди до договору, якою строк дії договору оренди продовжено до 2027 року. Однак, і цю угоду ОСОБА_1 не укладала.

За таких обставин позивачка вважає, що додаткові угоди від 20 лютого 2009 року і від 15 листопада 2013 року до договору оренди земельної ділянки мають бути визнані судом недійсними, оскільки її волевиявлення на їх укладення не було.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 13 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково, а саме: суд визнав недійсною додаткову угоду від 20 лютого 2009 року до договору оренди землі, укладеного між ТОВ «ВЕРЕС» і ОСОБА_1 , який зареєстровано 16 грудня 2005 року Онуфріївським відділом Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру»; в іншій частині позовних вимог відмовив (с. 184 - 191).

Встановивши, що підпис на додатковій угоді від 20 лютого 2009 року до договору оренди земельної ділянки від 25 лютого 2005 року виконаний не позивачкою, а іншою особою, суд дійшов висновку, що цей правочин вчинено з порушенням вимог, встановлених ч. 3 ст. 203 ЦК України, а тому він підлягає визнанню недійсним.

Щодо додаткової угоди від № 1 від 15 листопада 2013 року до договору оренди земельної ділянки, суд зазначив, що вказав на недоведеність обставин, якими обґрунтовано позов в цій частині.

Додатковим рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 21 лютого 2020 року стягнуто з ТОВ «ВЕРЕС» , на користь ОСОБА_1 компенсацію понесених судових витрат із сплати судового збору в сумі 704,35 грн. та оплати за експертизу в розмірі 1125,12 грн.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Представник позивачки - адвокат Шулік О. Й. звернулася до суду апеляційною скаргою (с. 198 - 202) в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 13 лютого 2020 року в частині відмови у задоволені позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання додаткової угоди № 1 від 15 листопада 2020 року до договору оренди землі недійсною та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог представник позивачки послався на незаконність і необґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній його частині. Стверджуєся, що ОСОБА_1 не підписувала оспорювань додаткову угоду від № 1 від 15 листопада 2013 року і наміру такого ніколи не мала, що вказує на відсутність її волевиявлення. Суд не дав належної оцінки поданим позивачкою доказам, які вказують, що на час укладення цього правочину позивачка перебувала в іншому місці на лікуванні і тому не могла укласти оспорювань угоду. Також суд не звернув увагу на інші докази, які надані позивачкою.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та відповіді на відзив

У відзиві на апеляційну скаргу (с. 218 - 220) відповідач заперечив проти доводів позивачки. Він вважає, що суд першої інстанції з дотриманням вимог закону дослідив усі докази у справі, правильно встановив обставини справи й вирішив спір відповідно до закону.

Представник позивачки - адвокат Шулік О. Й. у відповіді на відзив зазначила, що відсутність волевиявлення позивачки на укладення правочину може доводитися не лише висновком почеркознавчої експертизи, але й іншими доказами. Оскільки у липні 2017 року позивачка повідомила відповідача про своє небажання поновлювати договір оренди на новий строк, то здійснення у вересня 2017 року реєстрації права оренди суперечило волі власника землі.

Позиції сторін, висловлені у судовому засіданні

Позивачка особисто в судове засідання не з`явилася, а її представник - адвокат Шулік О. Й. підтримала апеляційну скаргу та надала усні пояснення.

Представник відповідача - адвокат Нижник В. В. вимоги апеляційної скарги позивачки не визнав, надав усні пояснення.

Суд першої інстанції встановив такі обставини:

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить дві земельна ділянка площею 6,29 га і 6,01 га, загальна площа 12,30 га, на території Василівської сільської ради Онуфріївського району Кіровоградської області, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності на землю серія Р2 № 458620 від 02 липня 2002 року.

16 грудня 2005 року Онуфріївським відділом Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» зареєстровано у державному реєстрі земель укладений між ОСОБА_1 і ТОВ «ВЕРЕС» договір оренди землі за умовами якої ОСОБА_1 надала ТОВ «ВЕРЕС» в оренду строком на десять років належну їй на праві власності земельну ділянку призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 12,30 га.

Додатковою угодою від 20 лютого 2009 року до договору оренди землі від 16 грудня 2005 року внесено зміни. Зокрема, пункт 3.1. договору викладено у новій редакції згідно якої договір укладено на десять років з моменту державної реєстрації додаткової угоди. Після закінчення договору оренди орендар має переважне право поновити його на новий строк. Ця додаткова угода зареєстрована Світловодському міськрайвідділі Кіровоградської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» при Держкомземі України 26 березня 2009 року за № 05.

Додатковою угодою № 1 від 15 листопада 2013 року внесено зміни до договору оренди землі від 16 грудня 2005 року, якими, зокрема, п. 3.1 договору викладено у новій редакції: Строк дії договору складає 10 (десять) років, рахуючи з дати реєстрації цієї додаткової угоди.

На підставі додаткової угоди № 1 від 15 листопада 2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права зареєстровано за ТОВ «ВЕРЕС» право оренди належної ОСОБА_1 земельної ділянки під кадастровим номером :02:000:2158 площею 6,0117 га та під кадастровим номером :02:000:1158 площею 6,2911 га.

Згідно висновку № 168 від 26 липня 2018 року судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи № 399/281/18 встановлено, що підпис розташований у розділі «орендодавець» у додатковій угоді від 20 лютого 2009 року до договору оренди землі від 25 лютого 2005 року зареєстрованого під №13 від 16 грудня 2005 року з позначкою «примірник №1» виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис розташований у розділі «орендодавець» у додатковій угоді від 20 лютого 2009 року до договору оренди землі від 25 лютого 2005 року зареєстрованого під №13 від 16 грудня 2005 року з позначкою «примірник №2» виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Відповісти на питання: «чи виконано підпис в додатковій угоді № 1 від 15 листопада 2013 року до договору оренди землі від 25 лютого 2005 року, укладеного між товариством з обмежоною відповідальністю «Верес» та ОСОБА_1 в графі «Орендодавець», самою ОСОБА_1 чи іншою особою?» не представляється можливим, у зв`язку з тим, що при порівнянні досліджуваного підпису зі зразками ймовірного виконавця підпису, не було виявлено такої сукупності ознак, яка б дозволила судити в категоричній або вірогідній формі про наявність чи відсутність тотожності. Відповісти на питання: «чи виконано підпис в додатковій угоді № 1 від 15.11.2013 року до договору оренди землі від 25.02.2005 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Верес» та ОСОБА_1 в графі «Орендодавець», самою ОСОБА_1 чи іншою особою?» не представляється можливим, у зв`язку з тим, що при порівнянні досліджуваного підпису зі зразками ймовірного виконавця підпису, не було виявлено такої сукупності ознак, яка б дозволила судити в категоричній або вірогідній формі про наявність чи відсутність тотожності.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Однією з засад цивільного законодавства України є свобода договору (п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України).

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Зміст договорустановлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір оренди земельної ділянки укладається в письмовій формі (ст.14 Закону України «Про оренду землі»).

Письмова форма договору є виявом волі сторін на укладення договору та підтвердженням досягнутої домовленості щодо його умов.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

На укладений договір поширюється презумпція правомірності правочину, встановлена ст. 204 ЦК України, яка може бути спростована в судовому порядку.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, закріплені у ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно приписами ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Суд першої інстанції правильно встановив, позивачка являється власником двох земельних ділянок, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Право вчиняти щодо майна будь-які дії, які не суперечать закону, належить власнику (ч. 2 ст. 319 ЦК України).

Згідно ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Суд першої інстанції правильно встановив, що 16 грудня 2005 року здійснено державну реєстрацію укладеного між ОСОБА_1 і ТОВ «ВЕРЕС» договору оренди землі строком на 10 років.

Дійсність цього договору у судовому порядку сторонами не оспорюється.

Зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку (ст. 30 Закону України «Про оренду землі»).

У цій справі позивач оспорює дійсність додаткової угоди № 1 від 15 листопада 2013 року до укладеного в 2005 році між ОСОБА_1 та ТОВ «ВЕРЕС» договору оренди землі, якою до договору внесено ряд змін, зокрема, щодо строку його дії.

Звертаючись до суду, позивачка посилалася на те, що цю додаткову угоду вона не укладала і її текст не підписувала.

У справах про визнання недійсним договору, який має дефект волі та волевиявлення, на позивача, який намагається спростувати презумпцію правомірності правочину, покладається обов`язок доказування того чи є правочин вчиненим, від чийого імені він вчинений, відсутність вільного волевиявлення сторони договору на його укладення, зокрема належність підпису у договорі не особі, від імені якої він укладений (відсутність волевиявлення сторони правочину на його укладення), або невідповідність волевиявлення внутрішній волі сторони.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого часники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Водночас на суд покладається обов`язок оцінки доказів за правилами, передбаченими ст. 89 ЦПК України.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Відповідно до п. 1.1. розділу І Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу від 26 грудня 2012 року № 1950/5), основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи поставивши на її вирішення питання ідентифікації виконавця підпису від імені орендодавця ОСОБА_1 у оспорюваних позивачкою додаткових угодах до договору оренди землі, а також ідентифікацію виконавця рукописного тексу.

Як вбачається з висновку експерта від 26 липня 2018 року № 168, експерт дослідив підпис від імені ОСОБА_1 на додатковій угоді № 1 від 15 листопада 2013 року до договору оренди землі, а також рукописний текст, порівняв їх з наданими судом зразками, але не зміг дати відповідь на поставлені йому питання про їх виконавця з підстав, викладених у мотивувальній частині висновку.

Цей висновок експерта місцевий суд оцінив за правилами, встановленими ст.89 ЦПК України.

Порушень закону при призначенні та проведенні судової почеркознавчої експертизи апеляційним судом не встановлено.

Правильність наданої місцевим судом оцінки цього доказу позивачкою не оспорюється.

Заяв про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи від учасників справи, яким суд роз`яснив їхні процесуальні права, не надходило.

Отже, експертним шляхом не було здобуто доказів того, що підпис від імені орендодавця ОСОБА_1 на додатковій угоді № 1 від 15 листопада 2013 року до договору оренди землі виконано не позивачкою.

Щодо інших доказів, на які посилається позивачка, то суд також дав їм належну оцінку.

Зокрема, суд правильно оцінив надану позивачкою копію довідки Міського комунального лікувально-профілактичного закладу міська лікарня № 1 м. Олександрія від 06 липня 2018 року № 1819 про те, що з 15 по 21 травня 2013 року ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному лікуванні. Суд дійшов логічного і обґрунтованого висновку про те, що ця обставина не виключає можливості підписання додаткової угоди саме позивачкою з огляду на відкритий режим перебування хворих у стаціонарі лікувального закладу, а також зважаючи на відсутність відомостей, що стан здоров`я позивачки у той час виключав можливість відвідування її сторонніми особами або можливість короткочасної її відсутності в стаціонарі.

При цьому примітним є те, що позивачка посилалася в обґрунтування своїх вимог лише на неналежність їй підпису на оспорюваних нею додаткових угодах. На те, що вона не могла підписати або з`ясувати зміст додаткової угоди від 15 листопада 2013 року за станом здоров`я вона не посилалася.

Зміст переписки, яка велася між позивачкою і відповідачем стосовно договору оренди землі впродовж 2017 року також жодним чином не спростовує факт належності підпису на оспорюваній додатковій угоді №1 від 15 листопада 2013 року саме позивачці.

Аргумент апеляційної скарги про відсутність станом на дату державної реєстрації права оренди землі на підставі додаткової угоди №1 від 15 листопада 2013 року, тобто станом на 21 вересня 2017 року, бажання у ОСОБА_1 на укладення цієї угоди є неспроможним спростувати презумпцію її вільного волевиявлення на час укладення правочину, тобто станом на 15 листопада 2013 року.

За відсутності належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів дефекту волі та волевиявлення позивачки на час укладення оспорюваного правочину, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені позовної вимоги про визнання додаткової угоди № 1 від 15 листопада 2013 року до договору оренди землі недійсною.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України).

Аргументи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині рішення та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє представник - адвокат Шулік Олена Йосипівна, залишити без задоволення, а рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 13 лютого 2020 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 17 серпня 2020 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: Л. М. Дьомич

С. І. Мурашко