Справа № 344/3290/18
Провадження № 2/344/503/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача: Прокуратура Івано-Франківської області про стягнення на користь ОСОБА_1 396 600,00 грн. матеріальної шкоди та 300 000,00 грн. моральної шкоди, стягнення на користь ОСОБА_2 350 000,00 грн. моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача: Прокуратура Івано-Франківської області про стягнення на користь ОСОБА_1 396 600,00 грн. матеріальної шкоди та 300 000,00 грн. моральної шкоди, стягнення на користь ОСОБА_2 350 000,00 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги мотивували тим, що УМВС, правонаступником якого є ГУ НП України в Івано- Франківській області вчинило протиправні дії, які завдали ОСОБА_1 значних матеріальних моральних втрат. Прокуратура Івано-Франківської області неналежно реагувала на багаторазові звернення, а значить допустила до спричинення ОСОБА_1 значної шкоди. Тисменицький районний суд був упередженим, та не дотримався верховенства права, фактично позбавив ОСОБА_1 особистої власності на користь іншої сторони. Суд був несправедливий, суд ще у грудні 2009 року зобов`язаний був попередити злочини, проте спровокував чотири кримінальні провадження. Суд не надав їй неналежний доказ, який прийнятий в одному екземплярі, чим спричинив до того, що конфліктні ситуація не вирішена за дев`ять років. Прокуратура Івано-Франківської області ще у липні 2011 року посприяла до позбавлення ОСОБА_1 права на справедливий суд. Протиправні дії прокуратури Івано-Франківської області в ході розгляду кримінальних справ свідчать про абсолютне ігнорування правами потерпілої. Крім того, 13.11.2008 року до начальника Івано-Франківської філії "Укрпромбанк", де на той час працювала дочка, ОСОБА_1 , прийшов лист за підписом слідчого СВ Івано- Франківського МВ УМВС України Н.Я. Мердух. Цим листом повідомлено начальника дочки про те, що ними розслідується кримінальна справа №311901 за ознаками злочину ч.4 ст. 190КК України, та що під час проведення слідчих дій поступила інформація, що ОСОБА_1 незаконно знімала гроші з чужих рахунків клієнтів з метою збагачення та зобов`язано провести перевірку. У зв`язку з тим, що дочка відчувала себе принижено. 17.05.2012 р. ОСОБА_2 , звернулася до УМВС в області та просила спростувати цю інформацію. 11.06.2012 року начальник управління УМВС в області ОСОБА_11 відповів, що всі дії вчинені на підставі ст.66 КПК України та порушень норм законодавства слідчим не порушено. При тому, що це слідство виявилося по підсудній ОСОБА_3 , та вже відомо про підроблену постанову УМВС в області від 22.09.2009. то викликати ОСОБА_1 по суті відкриття цього кримінального провадження було "недоцільно", адже саме на цьому етапі могло і повинно було припинитися свавілля. Немає сумніву, що такі сподівання біди для дочки були не тільки в ОСОБА_4 , яка без сумніву, є тим анонімом, що видно з показів по вироку, а й у працівників слідства. Орган досудового слідства завдав шкоди шляхом збирання, використання та поширення недостовірної інформації стосовно ОСОБА_1 , ігноруючи її правами на захист. Вони принизили людську гідність та ділову репутацію дочки самим протиправними діями. Орган досудового слідства свідомо вчиняв, розуміючи наслідки своїх діянь. В зв`язку з цим просили стягнути на користь ОСОБА_1 396 600,00 грн. матеріальної шкоди та 300 000,00 грн. моральної шкоди, стягнення на користь ОСОБА_2 350 000,00 грн. моральної шкоди.

30.05.2018 року позивачка ОСОБА_2 подала заяву про доповнення щодо підстави позову (а.с.205 -207 т.1)

31.05.2018 року представник третьої особи на стороні відповідача: Прокуратура Івано-Франківської області подав пояснення щодо позову, в яких вказав на безпідставність позовних вимог, зазначив, що позовні вимоги у даному позові не ґрунтуються на нормах Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та регулюються ч. 6 ст. 1176 ЦК України, в якій зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відшкодування шкоди врегульовані ст. 1166 ЦК України, якою передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У правових висновках Верховного Суду України у цивільних справах (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1 388цс 1 7, від 3 червня 2015 року у справі № 6-305цс15) та ряді інших, при вирішенні спору про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Ні прокуратура області, ні будь-який інший державний орган, що згадується у позовній заяві не перешкоджали ОСОБА_1 у належному судовому захисті її права, тому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с. 232-239, т.1).

04.06.2018 року позивачка ОСОБА_2 та представник позивачки ОСОБА_5 подали суду відповідь на пояснення прокуратури Івано-Франківської області (а.с.240 -242, т.1).

11.06.2018 року представник відповідача Державної казначейської служби України подав відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що Державна казначейська служба України не є органом, з якого стягується шкода, оскільки не має в своєму кошторисі передбачено таких видатків. Державна казначейська служба України тільки здійснює перерахування коштів, як фінансова установа, відповідно до своїх обов`язків, за дорученням розпорядника коштів або за рішенням суду. Підставами для відшкодування шкоди, є незаконні дії, що мають чітник причинно-наслідковий зв`язок. Проте, жодним рішенням суду або іншим документом не визначено, що дії органів державної влади були незаконними. Також, законні підстави для вирішення питання про взаємовідносини між позивачем та Державною казначейською службою України відсутні. Тому просив відмовити в задоволенні позову (а.с.1-4, т.2).

19.06.2018 року позивачка ОСОБА_2 та представник позивачки ОСОБА_5 подали відповідь на відзив (а.с.7-8, т.2).

Позивачі в судове засідання не з`явилися, подали заяву про розгляд справи без участі позивачів, позовні вимоги підтримали в повному обсязі посилаючись на факти викладені ними у позовній заяві та заяві про доповнення щодо підстави позову, просили позов задоволити (а.с.112).

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з"явився, про причини неявки не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Представник третьої особи на стороні відповідача: Прокуратура Івано-Франківської області проти задоволення позову заперечила, просила в задоволенні позову відмовити з підстав наведених в поясненнях від 29.05.2018 року.

Дослідивши письмові матеріали справи, які надані суду сторонами на обґрунтування їхніх вимог та заперечень, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що із встановлених обставин справи випливають цивільні правовідносини сторін щодо виконання рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Норма аналогічного змісту міститься у статті 4 ЦПК України.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. .

Так, згідно розписок від 20.10.2008 року та 23.10.2008 року ОСОБА_1 позичила ОСОБА_6 20 000 (двадцять тисяч) доларів США (а.с.23-24, т.1).

07.11.2008 року ОСОБА_1 надала пояснення в УМВС в Івано-Франківській області з приводу того, що ОСОБА_6 відмовляється повертати кошти в сумі 20 000 доларів США, оскільки позичала ці гроші для ОСОБА_3 , а остання не повертає відповідно ОСОБА_6. (а.с.25-26, т.1)

13.11.2008 року ОСОБА_3 в УМВС в Івано-Франківській області надала пояснення, з яких вбачається, що вона ОСОБА_1 не знає, а гроші позичала постійно у ОСОБА_6 (а.с.27-29, т.1).

17.11.2008 року начальником управління УМВС України в Івано-Франківській області А.А.Мельничук було повідомлено ОСОБА_1 , про те, що спірні правовідносини, які виникли з повернення боргу, мають цивільно-правовий характер та рекомендовано захист своїх прав вирішувати у суді (а.с.30-31, т.1)

14.08.2009 року Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області винесено рішення у справі № 2-118/09 про стягнення боргу з ОСОБА_6. на користь ОСОБА_1 в сумі 77 490 гривень боргу. Рішення суду набрало законної сили з 03.11.2009 року(а.с.34, т.1)

04.12.2009 року відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції винесена Постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 16227877 (а.с.35, т.1).

11.12.2009 року державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника ОСОБА_6. та оголошено заборону на його відчуження (а.с.36, т.1).

16.12.2009 року Тисменицький районний суд виніс ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_6. та відстрочив виконання рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_6. до 16 червня 2010 року (а.с.37-38, т.1).

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.01.2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, ухвалу Тисменицького районного суду від 16.12.2009 року залишено без змін (а.с.39, т.1).

02.11.2010 року Богородчанським районним судом винесено вирок у справі №1-34/2010, з приводу вчинення шахрайських дій ОСОБА_3 в особливо великих розмірах, де ОСОБА_6. є однією із потерпілих. У вироку зазначено, що ОСОБА_6. відізвала свій цивільний позов у даному кримінальному провадженні, оскільки підсудна з нею розрахувалася (а.с.186-192, т.1) та 19.04.2011 року Апеляційним судом Івано-Франківської області вирок Богородчанського райнного суду від 02.11.2010 року було змінено (а.с.193-194, т.1).

10.06.2011 року на підставі заяви ОСОБА_6. Тисменицьким районним судом винесено ухвалу про скасування за нововиявленими обставинами рішення Тисменицького районного суду від 14.08.2009 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення боргу (а.с.43, т.1).

30.06.2011 року старшим державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби винесно постанову про закриття виконавчого провадження ВП №16227877 на підставі ухвали Тисменицького районного суду від 10.06.2011р. (а.с. 42) .

05.07.2011 року ОСОБА_1 подала до Тисменицького районного суду клопотання про зупинення провадження за нововиявленими обставинами, у зв`язку із зверненням до прокуратури Івано-Франківської області з заявою про внесення подання про перегляд вироку Богородчанського районного суду від 02.11.2010 року (а.с.44-45, т.1).

Як вбачається із відповіді виконувача обов`язків прокурора Івано-Франківської області від 26.08.2011р., за №09-2402-11. ОСОБА_12 , на заяву від 26.07.2011 року, що вироком Богородчанського районного суду встановлено факт отримання ОСОБА_3 20 та 23 жовтня 2008 року в ОСОБА_1 коштів на суму 20 000 доларів США, та роз`яснення ОСОБА_1 про можливість звернення до суду з позовом про відшкодування збитків, завданих цим злочином. (а.с. 46 т.1).

07.09.2011 року ОСОБА_1 подала до Тисменицького районного суду заперечення на зустрічну позовну заяву ОСОБА_6. від 21.06.2011 року (а.с. 47, т.1).

05.09.2011 року ОСОБА_1 повторно звернулася до прокуратури Івано-Франківської області з приводу безпідставно внесеного у вирок Богородчанського районного суду від 12.11.2010 року по обвинуваченню ОСОБА_3 у заволодінні чужим майном у особливо великих розмірах запису " 20 та 23 жовтня 2008 року ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 20 000 доларів США фактично позичила та отримувала у ОСОБА_1 , які згідно курсу НБУ становить 100 500 грн."(а.с. 50, т.1).

Рішенням Тисменицького районного суду від 22.09.2011 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6. про стягнення боргу за договором позики - відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6. до ОСОБА_1 задоволено та визнано недійсним договір позики від 23 жовтня 2008 року на суму 10 000 доларів США укладений між ОСОБА_6. та ОСОБА_1 (а.с48-49). 10.11.2011 року Апеляційним судом Івано-Франківської області скасовано рішення Тисменицького районного суду від 22.09.2011, позов ОСОБА_1 задоволено частково, зобов`язано стягнути з ОСОБА_6. на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 79 737 грн., та 6 155,68 грн. - три проценти річних. В задоволенні позову ОСОБА_6. до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 23.10.2008 року на суму 10 000 тисяч доларів США відмовлено (а.с.66-67). 12.12.2011 року відділом державної виконавчої служби винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №30305774 у справі №2-826/11 про стягнення з ОСОБА_6. на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 86 751 грн. (а.с. 68, т.1).

05.10.2011 року листом №09-2402-11 в.о прокурора області Я.В.Вітюк надано відповідь на заяву ОСОБА_1 щодо перегляду за нововиявленими обставинами вироку Богородчанського районного суду від 12.11.2010 року(а.с.51 -52, т.1).

11.10.2011 року ОСОБА_1 звернулася до Генерального прокурора України зі скаргою щодо визнання протиправною бездіяльності прокуратури Івано-Франківської області (а.с. 53-54, т.1) та листом від 26.10.2011 року № 09/г-р Генеральна прокуратура України перенаправила скаргу ОСОБА_1 заступнику прокурора Івано-Франківської області Янку В.М. (а.с.55, т.1) та 16.11.2011 року за №09/2402-11 прокуратурою Івано-Франківської області надано ОСОБА_1 відповідь, з якої вбачається, що органами досудового слідства ОСОБА_3 обвинувачувалась у заволодінні коштами ОСОБА_6. на суму 258 882 грн., в той же час Богородчанський районний суд, без належної мотивації вийшов за межі обвинувачення та визнав винною ОСОБА_3 у заволодінні майном ОСОБА_1 на суму 100 500 грн., чим порушив ст. 275 КПК України (а.с.56, т.1).

19.04.2012 року з доповненням від 11.05.2012 року ОСОБА_1 подано заяву до прокуратури Івано- Франківської області щодо порушення кримінальної справи проти ОСОБА_6. та ОСОБА_3 (а.с.57-57, т.1) та 16.05.2012 року заступником прокурора області В. Гаврюшенко було надано відповідь, що підстав для перегляду за нововиявленими обставинами судових рішень по кримінальній справі стосовно ОСОБА_3 за ст.190 ч.4, ст.190 ч.2 КК України не вбачається (61, т.1).

23.05.2012 року ОСОБА_1 подала скаргу до Генеральної прокуратури України на протиправні дії прокуратури Івано-Франківської області (а.с.62-63, т.1) та 26.06.2012 року прокуратурою Івано-Франківської області надано відповідь на звернення ОСОБА_1 , яке надійшло з Генеральної прокуратури, що підстав для проведення перевірки в порядку ст.97 КПК України не встановлено (а.с.65, т.1).

Постановою Івано-Франківського міського суду від 13.03.2013 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: відділ ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції до Комісії з питань захисту прав дитини Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6. про визнання протиправним та скасування рішення Комісії з питань захисту прав дитини від 19.07.2012 року та зобов`язання комісію з питань захисту прав дитини надати дозвіл на відчуження 1/2 частини домоволодіння - відмовлено (а.с.70-72, т.1).

20.04.2013 року за повідомленням ОСОБА_2 слідчим слідчого відділу Івано- Франківського МВ УМВС в області Н.В.Рибчак відкрито кримінальне провадження № 0001414 за ч.1 статті 382 Кримінального Кодексу України. ОСОБА_1 визнано потерпілою (а.с.75-76, т.1).

22.01.2014 року ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду у справі №344/606/14-к скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 23.12.2013 року (а.с.77, т.1).

28.02.2014 листом №04/2/2-30-14 заступником прокурора області ОСОБА_13 надано відповідь ОСОБА_1 , щодо стану досудового розслідування (а.с.80, т.1).

28.04.2014 року листом №04/2/2-30-14 прокуратури Івано-Франківської області надано відповідь ОСОБА_1 , з якої вбачається, що прокуратурою міста Івано-Франківська зобов`язано забезпечити належну організацію досудового розслідування та внести подання про притягнення до дисциплінарної відповідальності слідчого за допущені порушення вимог КПК України (а.с.81, т.1).

31.07.2014 року ОСОБА_1 подала заяву до прокуратури Івано-Франківської області, про злочин вчинений слідчим ОСОБА_7 (а.с.82-84, т.1) та 28.08.2014 року прокуратурою Івано-Франківської області надано відповідь, що об`єктивні дані щодо вчинення кримінального правопорушення слідчим відсутні (а.с.85, т.1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 10.09.2014 р. скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність прокурора прокуратури Івано-Франківської області, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР- повернуто (ст. 86, т.1).

24.09.2014 ОСОБА_1 подала заяву до прокуратури Івано-Франківської області про кримінальне правопорушення слідчим СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області ОСОБА_7 (а.с.87 -88, т.1).

18.09.2014 року ОСОБА_2 звернулася до Івано-Франківського міського суду з скаргою на протиправну діяльність прокурора (а.с.225-226, т.1) та ухвалою Івано-Франківського міського суду від 23.09.2014 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_2 на бездіяльність прокурора (а.с.227-228, т.1).

03.10.2014 року ОСОБА_2 звернулася до Івано-Франківського міського суду з скаргою на протиправну діяльність прокурора (а.с.89, т.1) та хвалою Івано-Франківського міського суду від 09.10.2014 року відмовлено у задоволенні даної скарги (а.с.91, т.1).

06.10.2014 року прокуратурою Івано-Франківської області ОСОБА_1 було надано відповідь від 24.09.2014 року, що дані повідомлення вже були предметом розгляду та будь яких нових фактів у зверненні не наведено (а.с.90, т.1).

19.12.2014 року ОСОБА_1 подала скаргу до Івано-Франківського міського суду на постанову слідчого про відмову в здоволенні клопотання (а.с. 92-98, т.1) та ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19.12.2014 року відмовлено у відкриті провадження за скаргою ОСОБА_1 (а.с.99, т.1).

26.01.2015 року ОСОБА_1 звернулась до прокуратури Івано-Франківської області з заявою на прокурорське реагування у КП №0001414 (а.с.100, т.1) та 12.02.2015 року заступником прокурора Івано-Франківської області І.Пупенко повідомлено, що керівництву УМВС України внесено подання про притягнення до дисциплінарної відповідальності слідчого за допущені порушення вимог КПК України (ст. а.с.101, т.1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 02.04.2015 року зобов`язано слідчого з урахуванням вимог ст.220 КПК України розглянути внесене потерпілою ОСОБА_8 клопотання від 18.03.2015 року по матеріалах кримінального провадження №10001414(ст. 102-103, т.1).

30.03.2015 року ОСОБА_1 подала скаргу Генеральному прокурору України, МВС України, Прокурору Івано-Франківської області на бездіяльність посадової особи УМВС України в Івано-Франківській області та порушення спеціальних обмежень, спрямованих на попередження корупції(а.с.104-106, т.1). 22.05.2015 року листом за №04/2/2-30-14 начальник відділу прокуратури області на звернення до Генеральної прокуратури повідомив ОСОБА_1 , що за наслідками досудового розслідування кримінальні провадження закриті (ст. а.с.107, т.1).

06.04.2015 року ОСОБА_1 подала прокуратурі Івано-Франківської області заяву- звернення з проханням провести службове розслідування та притягнути слідчого та процесуального керівника до відповідальності (ст. а.с.108-110, т.1). 20.04.2015 року за підписом заступника прокуратура міста Івано-Франківська надійшла відповідь, що 20.04.2015 року провадження №0001414 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КК України (а.с. 111, т.1) та 22.05.2015 року слідчим суддею Івано-Франківського міського суду було відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_2 на постанову слідчого від 20.04.2015 року про закриття кримінального провадження №0001414 від 19.04.2013 року.(а.с.112, т.1) та ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.05.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 від 25.05.2015 року залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді від 22.05.15 без змін (а.с.113-116, т.1).

27.04.2015 року ОСОБА_1 звернулась до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність прокуратури Івано-Франківської області та прокуратури м.Івано-Франківська щодо неналежного розгляду її звернення від 06.04.2015 року(ст. 121-122, т.1). Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.11.2015 р., яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2016 року - відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 (а.с.123-125, т.1).

06.02.2014 р. ОСОБА_2 подано заяву до Івано- Франківського міського відділу міліції про злочин щодо надання ОСОБА_6. , як свідком у КП 0001414 неправдивих відомостей (а.с.130, т.1 ).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28.02.2014 року за скаргою ОСОБА_2 зобов"язано внести відомості про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_2 від 06.02.2014 року (а.с. 131, т.1).

Слідчим суддею Івано-Франківського міського суду ухвалою від 08.12.2014 року закрито провадження за скаргою заявника ОСОБА_2 , оскільки прокурором скасована постанова слідчого від 21.11.2014 року про закриття кримінального провадження №0000563 (а.с.133, т.1).

25.05.2015 року ОСОБА_2 подано скаргу слідчому судді на бездіяльність слідчого у КП № 0000563 (а.с. 134, т.1) та 28.05.2015 року ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду визнано протиправною бездіяльність слідчого Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області ОСОБА_7 та зобов`язано надати постанову про закриття кримінального провадження № 0000563 (а.с. 135, т.1). 10 червня 2015 року слідчим суддею скасована постанова слідчого ОСОБА_7 від 30.12.2014 року про закриття КП №0000563 за ч.1 ст.384 КК України. (ст. 136, т.1).

08.06.2015 року ОСОБА_2 звернулась до прокурора Івано-Франківської області з заявою про вчинення кримінального правопорушення слідчим ОСОБА_7 (а.с.139-140, т.1) та 09.07.2015 листом №04/2/2-3014 начальника відділу прокуратури області Т.Безбородько надано відповідь на заяву від 08.06.2015 року, що будь яких даних, які свідчили б про вчинення кримінального правопорушення слідчим - не встановлено (а.с.141, т.1).

16.07.2015 року листом № 04/2/2-30-14 заступника прокурора області Р.Гнідан надано відповідь ОСОБА_2 на її звернення від 13.06.2015 року та 09.07.2015 року, що будь яких даних, які свідчили б про вчинення кримінальних правопорушень слідчим СВ Івано-Франківського МВ УМВС України ОСОБА_7 , працівниками прокуратури Івано-Франківської області, суддями Богородчанського та Тисменицького районних судів - не встановлено, а тому відомості в ЄРДР не вносились(а.с.142-143, т.1).

05.10.2015 року ОСОБА_2 звернулася до прокуратури Івано-Франківської області з скаргою про невиконання доручень, згідно листа прокуратури від 16.07.2015р. (а.с.144, т.1).

15.10.2015 року ОСОБА_2 звернулася до прокуратури Івано-Франківської області та прокуратури міста Івано-Франківська і заявою-зверненням щодо невиконання ухвали слідчого судді від 23 червня 2015 року у кримінальному провадженні №0000563 (ст.145, т.1 ). Дане звернення прокуратурою м.Івано-Франківська було перенаправлено до т.в.о. начальника Івано-Франківського МВ УМВС Т.Р.Прокопчука (ст. а.с.147, т.1), на що 10.12.2015 року старшим слідчим Івано-Франківського МВ УМВС С.Д.Раінчуком було надано відповідь ОСОБА_1 , що питання поставлені нею не входять до компетенції слідчого (а.с.148, т.1).

19.06.2015 року ОСОБА_2 до Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області подано заяву про кримінальне правопорушення боржником ОСОБА_6. (а.с.149, т.1).

30.06.2015 року ОСОБА_2 було подано скаргу до Івано-Франківського міського суду на бездіяльність Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області (а.с. 150-151, т.1) та ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06.07.2015 скаргу ОСОБА_2 - задоволено та зобов`язано орган досудового слідства Івано-Франківське МВ УМВС України в Івано-Франківській області зареєструвати заяву повідомлення ОСОБА_2 від 19.06.2015 (а.с.152-153).

20.08.2015 року ОСОБА_2 подала до прокуратури Івано-Франківської області заяву про злочин прокурором прокуратури м.Івано-Франківська ОСОБА_9 (ст.154, т.1) та 25.08.2015 начальником слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_10 було надано відповідь, що наведені нею факти щодо неправомірних дій прокурора прокуратури м.Івано-Франківська ОСОБА_9 не містять ознак будь-якого злочину, а тому підстав для внесення відомостей до ЄРДР немає (а.с.155, т.1).

04.09.2015 ОСОБА_2 подано письмове звернення до прокуратури міста Івано-Франківська щодо виконання ухвали слідчого судді від 06.07.2015 (а.с.156, т.1).

08.09.2015 старшим слідчим СВ Івано-Франківського МВ УМВС С.Д.Раінчуком повідомлено, що за заявою ОСОБА_2 від 07.09.2015 відкрите кримінальне провадження №0003694 за ч.1 статті 388 КК України (а.с.157, т.1). 09.10.2015 року слідчий суддя Івано-Франківського міського суду закриває провадження за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність слідчого, зобов`язання розглянути клопотання (а.с.158, т.1).

19.09.2015 року ОСОБА_2 подала начальнику Івано-Франківського МВ УМВС в Івано-Франківській області повідомлення про кримінальне правопорушення, а саме про шахрайські дії, вчинені ОСОБА_6. (а.с. 159-160).

07.10.2015 року ухвалою Івано-Франківського міського суду відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_2 на бездіяльність органів досудового розслідування, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР (а.с.161, т.1).

14.12.2015 року ОСОБА_2 було подано до прокуратури міста Івано-Франківська заяву-звернення з проханням відвести прокурора Лободіну О.С. від керівництва та нагляду у вищезгаданих кримінальних провадженнях (ст.162-163, т.1).

23.12.2015 ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов"язано слідчого надати ОСОБА_2 матеріали КП №000563, №0003694, №0004113 для ознайомлення та невідкладно повідомити про стан розгляду клопотань ОСОБА_2 від 08.12.2015 року (а.с.165-166, т.1).

09.06.2017 року та 11.09.2017 року ОСОБА_1 було подано звернення до прокуратури Івано-Франківської області з проханням провести службове розслідування для встановлення зацікавлених осіб у нерозслідуванні кримінальних проваджень (а.с.174-175, т.1). 10.07.2017 листом №04/2/2-30-14 заступником прокурора Івано-Франківської області Р.Вахітова надано відповідь, що за наслідками досудового розслідування 10.07.2017 року слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (а.с.176, т.1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.10.2017 закрито провадження за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність начальника відділення СВ Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області (а.с.177, т.1).

24.11.2017 року ухвалою Івано-Франківського міського суду закрито провадження за скаргою ОСОБА_2 , у зв`язку із винесенням прокурором постанови від 24.11.2017 року про скасування постанови слідчого про закриття даного кримінального провадження №0000563 (ст.178, т.1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13.12.2017р. скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області Василенко М.Г. від 29.05.2017 року про закриття кримінального провадження № 0004113 скасовано (а.с.181, т.1).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 14.12.2017р. скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області Василенко М.Г. від 29.05.2017 року про закриття кримінального провадження № 0003694 скасовано (а.с.179-180, т.1)

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбачена в частинах першій-п`ятій цієї норми, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до частини першої яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

А тому, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тому, обов`язковими умовами відшкодування шкоди є неправомірність дій відповідного органу та наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою.

Встановлення факту незаконності дій органів досудового розслідування є компетенцією органів кримінальної юстиції, а відтак в порядку цивільного судочинства питання про відшкодування шкоди може розглядатися тільки після встановлення такого факту.

Таким чином, з обставин справи вбачається, що підстави за яких у позивачів виникає право вимоги на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування відсутні.

Будь-якого рішення, що набрало законної сили, про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності відповідача, позивачами суду не надано.

При цьому сам факт винесення зазначених вище ухвал слідчими суддями, згідно з якими за результатами розгляду скарг позивачів скасовувалися постанови закриття кримінального провадження, не тягнуть наслідків цивільно-правового характеру і не можуть бути доказом того, що дії та бездіяльність посадових осіб прокуратури Івано-Франківської області заподіяли позивачам моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені вказані ухвали слідчими суддями, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Такий висновок суду повністю узгоджується з висновками, що зроблені Верховним Судом у постанові від 25 березня 2020 року (справа № 638/12794/16-ц), у постанові від 23 червня 2020 року (справа №554/108/18).

Також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження спричинення їм рішеннями та бездіяльністю працівників прокуратури Івано-Франківської області моральної шкоди, яка згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважає, що, заявлена позивачами сума відшкодування моральної шкоди жодним чином не обґрунтована, з чого саме вони виходили при визначенні суми відшкодування і чому саме сума в розмірі 300 000, 00 гривень та 350 000,00 гривень, яка ними заявлена, є достатньою для компенсації спричинених їм фізичних чи моральних страждань.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачами не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність матеріальної та моральної шкоди, наявність незаконної дії чи бездіяльності відповідача, у чому саме полягають незаконні дії відповідача, не підтверджується факт заподіяння їм моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, з чого вони виходять в оцінці заподіяння їм шкоди, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача і шкодою, тому суд відмовляє у задоволенні позову щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди у зв`язку із недоведеністю таких вимог.

На підставі ч.2 ст.16, 1167, ст.1176 ЦК України, ст.ст. 4,12,13,81, 258 259,263,264,265,355 ЦПК України п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача: Прокуратура Івано-Франківської області про стягнення на користь ОСОБА_1 396 600,00 грн. матеріальної шкоди та 300 000,00 грн. моральної шкоди, стягнення на користь ОСОБА_2 350 000,00 грн. моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: Повний текст рішення виготовлено 27.08.2020 року.

Суддя Пастернак І.А.