_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/9306/17
Провадження № 2/947/2868/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.08.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.

при секретарі Кирикової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до Київського відділу поліції у м. Одесі

Головного управління національної поліції в Одеській області,

Головного Управління національної поліції в Одеській області,

Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області

про відшкодування моральної шкоди,

завданої бездіяльністю органів досудового розслідування,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом, в якому просив стягнути з Державного казначейства України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю посадових осіб органу досудового розслідування, у розмірі 5000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за його заявою від 14 грудня 2015 року слідчим відділом Київського відділу поліції у м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0007326, яке триває більше 20 місяців, тобто понад розумний строк, та по кримінальному провадженню слідчі дії не виконуються.

Позивач зазначив, що він неодноразово звертався до суду із скаргами, за наслідком розгляду яких ухвалами Київського районного суду міста Одеси від 27.07.2020 року визнано бездіяльність відповідних посадових осіб СВ Київського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області щодо не розгляду в передбачений законом строк клопотання ОСОБА_1 від 21.06.2017 року та від 27.06.2017 року.

ОСОБА_1 зазначив, що через бездіяльність посадових осіб СВ Київського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області, йому було задано моральної шкоди, яку він оцінює в сумі 5000 гривень, що стало приводом для звернення до суду з цим позовом.

За наслідком вказаного позову, було зареєстровано цивільну справу за №520/9306/17, та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу було розподілено судді Васильків О.В.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку через Державну казначейську службу на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди; 640,00 грн. у відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що позивача визнано потерпілим у кримінальному провадженні за № 0007326; за скаргами ОСОБА_1 на дії органу досудового розслідування ухвалами слідчого судді неодноразово визнавалась бездіяльність СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області щодо досудового розслідування зазначеного кримінального провадження. Суд дійшов висновку, що протиправною поведінкою посадових осіб національної поліції позивачу завдано душевні страждання, що є підставою для відшкодування йому з Державного бюджету України моральної шкоди; заявлений ОСОБА_1 розмір такого відшкодування суд визнав завищеним.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2018 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року змінено; викладено резолютивну частину рішення в наступній редакції: «Стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі - 3000 (три тисячі) грн. 00 коп. за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відкритого в Казначействі спеціального рахунку». Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що формулювання резолютивної частини рішення суду першої інстанції не відповідає статтям 1, 23-1 Бюджетного кодексу України, пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

У червні 2018 року Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані рішення судів, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим просило скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2018 року, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Постановою Верховного Суду від 22 квітня 2020 року касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд ухвалюючи зазначену постанову виходив з того, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) цього органу; наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Довести наявність цих умов має особа, яка звернулася до з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Реалізація особою свого процесуального права, передбаченого статтею 24 КПК України, задоволення слідчим суддею таких скарг, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Саме по собі визнання слідчим суддею бездіяльності відповідних посадових осіб СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області під час досудового розслідування кримінального провадження беззаперечно не свідчить про завдання ОСОБА_1 такими діями (бездіяльністю) посадових осіб будь-якої шкоди.

На підставі викладеного Верховний Суд зазначив, що розглядаючи справу суди мали з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) органу досудового розслідування і шкодою; з чого суди виходили при визначенні розміру такої кошти, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, мотивувальні частини судових рішень першої та апеляційної інстанцій не містять посилання на докази, на підставі яких суди вважали встановленими фактичні обставини завдання ОСОБА_1 моральної шкоди.

За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

01 червня 2020 року до Київського районного суду міста Одеси надійшли матеріали цивільної справи №520/9306/17.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 02 червня 2020 року прийнято вкину справу до свого провадження, призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження та визначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

У підготовче судове засідання призначене на 09.07.2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями, про причини неявки суд не повідомили.

За наслідком чого, судом, без видалення до нарадчої кімнати, 09.07.2020 року було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У судове засідання призначене на 26 серпня 2020 року сторони по справі не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 26.08.2020 року до суду надійшла заява від позивача про підтримання позовних вимог і розгляд справи за його відсутності, а 09.07.2020 року до суду надійшла заява від представника відповідача Головного Управління національної поліції в Одеській області про відмову у задоволенні позову і розгляд справи за відсутності представника. Представник Київського відділу поліції у м. Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області та Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Статтею 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Також судом враховується, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Враховуючи викладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі в судовому засіданні 26.08.2020 року, за наявними в ній матеріалами справи, з метою дотримання строків розгляду справи.

Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області із заявою про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а саме щодо злочину, передбаченого ст. 384 КК України у відношенні ОСОБА_2 .

Заява була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0007326.

21 червня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області із клопотанням по кримінальному провадженню №0007326, а саме просив повідомити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 384 КК України; просив надати йому копію витягу з ЄРДР /а.с. 13/.

24 липня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із скаргою на бездіяльність слідчого, що полягає у порушенні норм ст. 220 КПК України, а саме не повідомлення про прийняте рішення по клопотанню від 21.06.2017 року /а.с. 14/.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 27 липня 2017 року у справі №520/2702/17, задоволено скаргу ОСОБА_1 та визнано незаконною бездіяльність відповідних осіб СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області щодо не розгляду в передбачений законом строк клопотання ОСОБА_3 від 21 червня 2017 року; зобов`язано розглянути клопотання та повідомити заявника про результати такого розгляду /а.с. 4/.

Тієї ж датою, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси в рамках справи №520/2702/17, задоволено скаргу ОСОБА_1 та визнано незаконною бездіяльність відповідних осіб СВ Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області щодо нерозгляду в передбачений законом строк клопотання ОСОБА_3 від 27 червня 2017 року; зобов`язано розглянути клопотання та повідомити заявника про результати такого розгляду /а.с. 5/.

На підставі викладено вбачається, що 14.12.2015 року на підставі звернення ОСОБА_1 , було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0007326 відомості про кримінальне правопорушення, по якому позивача визнано потерпілим, в рамках якого, станом на 27 липня 2017 року, слідчими суддями неодноразово визнавалася незаконна бездіяльність слідчих органів стосовно не розгляду клопотань ОСОБА_1 .

Матеріали справи, інших доказів не містять, у тому числі доказів стосовно стадії кримінального провадження на цей час.

Суд зазначає, що стаття 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 1167 ЦК України передбачено підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень даної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Положеннями ст.56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.

У відповідності до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди ними органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що фактично підставою звернення до суду з дійсним позовом є бездіяльність посадових осіб Київського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області, та при вирішені спору щодо стягнення моральної шкоди в даному випадку слід керуватись положенням ч.2 ст. 1176 ЦК України, яка наголошує на те, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконним діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках передбачених законом.

Як вже зазначалось, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем в порушення ч.1 ст.81 ЦПК України, не надано до суду жодного доказу на підтвердження завданої позивачеві моральної шкоди та доказів на підтвердження причинно-наслідкового зв`язку між діями заподіювача та шкодою, на яку посилається позивач.

Стосовно завданої позивачем шкоди, внаслідок бездіяльності посадових осіб СВ Київського ВП в місті Одесі ГУНП в Одеській області, яка встановлена ухвалами слідчих суддів Київського районного суду міста Одеси від 27.07.2017 року, та яка полягає у нерозгляді посадовими особами клопотань ОСОБА_1 в передбачений законом строк, суд зазначає наступне.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч.1 ст. 1 КПК України).

Статтею 220 КПК України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав.

Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надсилається їй.

У відповідності до ч.1 ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

На досудовому провадженні, у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 303 КПК України, у вказаній редакції, можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Таким чином, Кримінальним процесуальним кодексом України встановлена певна процедура подання скарг на оскарження бездіяльності слідчого у нездійсненні процесуальних дій.

Згідно зі статтею 130 КПК України, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Держава, відшкодувавши шкоду, завдану слідчим, прокурором, застосовує право зворотної вимоги до цих осіб у разі встановлення в їхніх діях складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили, або дисциплінарного проступку незалежно від спливу строків застосування та дії дисциплінарного стягнення.

Як вбачається, позивач скористався вище визначеною процедурою та оскаржив бездіяльність посадових осіб Київського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області, та у відповідності до КПК України поновив своє право на розгляд його клопотань поданих 21.06.2017 року та 27.06.2017 року в межах кримінального провадження №0007326.

Отже, сам факт зобов`язання ухвалою суду посадових осіб Київського ВП у місті Одесі ГУНП в Одеській області розглянути подані ОСОБА_1 клопотання та посилання позивача на завдану моральну шкоду позивачу, не може підтверджувати автоматично причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені.

Саме по собі визнання слідчим суддею бездіяльності відповідних посадових осіб СВ Київського ВП у м. Одесі ГУНП в Одеській області під час досудового розслідування кримінального провадження беззаперечно не свідчить про завдання ОСОБА_1 такими діями (бездіяльністю) посадових осіб будь-якої шкоди.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 30 січня 2019 року по справі №199/1478/17.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На підставі вищевикладеного, після дослідження та оцінки доказів у справі в їх сукупності, а також надаючи оцінку кожному доказу окремо, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Київського відділу поліції у м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області, Головного Управління національної поліції в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування, є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 56 Конституції України, ст.ст.10, 12, 13, 18, 81, 247, 258, 259, 273, 352, 354 ЦПК України, п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень, п.п.п.15.5 п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Київського відділу поліції у м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області (місцезнаходження: 65080, м. Одеса, вул. Академіка Філатова, 15-А), Головного Управління Національної поліції в Одеській області (місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Єврейська, 12), Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області (місцезнаходження: 65023, м. Одеса, вул. Садова, 1-А), про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено - 26 серпня 2020 року.

Головуючий Калініченко Л. В.