Постанова

Іменем України

05 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 563/927/16-ц

провадження № 61-11752св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року у складі судді Кулика Є. В. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Н. В., Григоренка М. П., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що у лютому 2014 року ОСОБА_3 забрала її чоловіка ОСОБА_2 в м. Рівне для укладання договору дарування.

Таким чином, у 2016 році вона дізналася, що 10 лютого 2014 року між ОСОБА_2 (її чоловіком) та ОСОБА_3 (їхньою дочкою) укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М. М., відповідно до якого ОСОБА_2 передав безоплатно у власність ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , підписуючи спірний договір, його зміст не читав, а вважав, що підписує спадковий договір.

Крім того, з 1950 року вона та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі і спірний житловий будинок є їхньою спільною сумісною власністю, своєї згоди на укладання цього договору вона не надавала, що є підставою для визнання його недійним відповідно до вимог статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 10 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М. М., зареєстрований за № 41.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 10 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М. М., зареєстрований в реєстрі за № 41.

Суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок будувався подружжям ОСОБА_1 у період перебування у шлюбі, тому належить їм на праві спільної сумісної власності, однак всупереч вимог статті 369 ЦК України був відчужений ОСОБА_2 за відсутності вільного волевиявлення та згоди на це іншого співвласника - ОСОБА_1 .

Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Корецького районного суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції постановив, що ОСОБА_2 , підписуючи договір дарування, мав намір укласти з ОСОБА_3 спадковий договір, він не мав волевиявлення на укладення ним спірного договору, оскільки фактично вони з дружиною залишилися без житла. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 229 ЦК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, просила скасувати рішення Корецького районного суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 212-214 Цивільного процесуального кодексу України 2004 року (далі - ЦПК України 2004 року) не в повному обсязі встановили обставини справи, зокрема не з`ясували наявність чи відсутність помилки ОСОБА_2 при укладанні оскаржуваного правочину, що вплинуло на його волевиявлення, та зробили передчасний висновок про наявність підстав для задоволення позову.

Крім того, суд апеляційної інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин вимоги статті 229 ЦК України, оскільки позов заявлено на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Корецького районного суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2017 року і витребувано із Корецького районного суду Рівненської області цивільну справу № 563/927/16-ц.

У березні 2018 року цивільну справу № 563/927/16-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 лютого 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М. М. За умовами договору ОСОБА_2 передав безоплатно у власність ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до заяви-згоди подружжя на укладання договору від 10 лютого 2014 року ОСОБА_1 надала згоду на укладання договору дарування житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно із свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1 , виданого Щекичинською сільською радою Корецького району Рівненської області від 08 грудня 1978 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 1950 року.

Подружжя ОСОБА_1 проживає в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Щекичинської сільської ради Корецького району Рівненської області від 29 липня 2016 року № 584.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої, другої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладання договору, який потребує нотаріального посвідчення і або державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя статті 65 СК України).

Згідно із статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним: право власності на предмет договору переходить до обдаровуваного без надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальникові.

У позові про визнання недійсним договору дарування житлового будинку позивач зазначила, що укладаючи оспорюваний договір дарування ОСОБА_2 помилився, оскільки вважав, що укладає спадковий договір, і сподівався на те, що ОСОБА_3 буде піклуватися про нього та його дружину.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правова позиція Верховного Суду України щодо предмета доказування у справах про визнання недійсними договорів дарування на підставі статті 229 ЦК України викладена у постановах від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження № 6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16).

Так, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Судом апеляційної інстанції обґрунтовано встановлено, що ОСОБА_1 , 1928 року народження, та ОСОБА_2 , 1930 року народження, є людьми похилого віку, мають тяжкі захворювання, ОСОБА_2 являється інвалідом ІІ групи, у зв`язку із цим потребують догляду й сторонньої допомоги.

Крім того, будинок АДРЕСА_1 , у якому ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зареєстровані та проживають в даний час, є їхнім єдиним житлом.

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_2 під час укладання ним договору дарування не мав волевиявлення на безоплатну передачу у власність ОСОБА_3 житлового будинку і помилився щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникають після укладання цього договору між ним та відповідачем, оскільки фактично він з дружиною залишився без майна і за віком та станом здоров`я вони потребують утримання.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи позов, встановили фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінили докази у їх сукупності, правильно застосували норми статей 203, 215, 229 ЦК України та ухвалили законні і обґрунтовані рішення.

Доводи ОСОБА_3 у касаційній скарзі щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції до спірних правовідносин положень статті 229 ЦК України у зв`язку із тим, що позов пред`являвся на підставі статей 203, 215 ЦК України, не беруться до уваги, оскільки згідно із принципом «jura novit curia» («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, їм дана належна правова оцінка, тому колегія суддів їх відхиляє як необґрунтовані.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Корецького районного суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 02 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк