Номер провадження 2/754/3396/20
РІШЕННЯ

іменем України

21 вересня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого суддіСаламон О.Б.
з участю секретаря позивачаКрутікової - Вільховченко І.С. Антоненко Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про виселення за неможливістю спільного проживання, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 , посилаючись на те, що вона є власником кв. АДРЕСА_1 . В квартирі зареєстровані та проживають сторони по справі та третя особа ОСОБА_3 27.01.2019 відповідач, перебуваючи в спірній квартирі, умисно вдарив позивача, внаслідок чого остання отримала тяжке тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми. Наведені обставини підтверджуються вироком Деснянського районного суду м. Києва від 18.07.2019, яким відповідача визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України. 26.07.2019, 28.07.2019, 21.08.2019 відповідач, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знову побив позивача. З ОСОБА_2 проведено профілактичну бесіду дільничним офіцером поліції Деснянського УП ГУНП у м. Києві. Зазначені неправомірні дії позбавили позивача можливості повноцінно користуватись своєю квартирою. Зазначає, що відповідач не працює, допомоги на утримання квартири не надає, створює умови, при яких неможливо проживати в одній квартирі, у зв`язку з чим підлягає виселенню.

11.12.2019 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

17.03.2020 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила задовольнити позов.

Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про день та час розгляду справи.

При цьому, в судовому засіданні 11.06.2020 вимоги позову не визнав.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не відомі, про розгляд справи повідомлялась належним чином.

Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить кв. АДРЕСА_1 .

Встановлено, що в спірній квартирі проживають сторони по справі.

На підтвердження своїх позовних вимог, до суду позивачем надано вступну та резолютивну частину Вироку Деснянського районного суду м. Києва від 18.07.2019, яким відповідача визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 128 КК України та призначено йому покарання у виді громадських робіт строком 240 годин.

Повного тексту вироку до суду не надано, клопотання про його витребування позивачем не заявлялось, у зв`язку з чим є неможливим встановлення місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, що унеможливлює встановлення судом обставин, на які посилається позивач, як на підтвердження своїх вимог.

У відповідності до листа Деснянського УП ГУНП у м. Києві від 07.10.2019, позивач 26.07.2019, 28.07.2019 та 21.08.2019 зверталась до працівників поліції з повідомленнями про неправомірні дії відповідача. 21.08.2019 дільничний офіцер поліції провів з ОСОБА_2 профілактичну бесіду.

Інших доказів на підтвердження вимог позивача або заперечень з боку відповідача до суду не надано, матеріали справи не містять.

Ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на ст. 116 ЖК Української РСР.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливе для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

У відповідності до ст. ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем доказів того, що відповідач систематично порушує правила соціалістичного співжиття, робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, суду не надано.

Матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження вимог позову та викладених в ньому обставин, а саме: що відносно відповідача вживались заходи попередження, (судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів), а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача; що дії відповідача носили систематичний характер та заходи попередження і суспільного впливу, застосовані до нього, виявилися безрезультатними.

При цьому, факти звернення позивача у відповідні органи зі скаргами на порушення правил суспільного співжиття без застосування до винного заходів впливу цими органами не є підставою для виселення.

Приймаючи до уваги викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позову.

Керуючись ст.ст. 2, 5-7, 10-12, 76-83, 189, 211, 258, 259 ЦПК України, ст. 319, 321, 383, 386, 391 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про виселення за неможливістю спільного проживання, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення/складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Повний текст рішення складено 21.09.2020.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон