ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

23 вересня 2020 року м. Херсон

справа № 662/1319/19

провадження № 22-ц/819/1360/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Вейтас І.В., Семиженка Г.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Зайцева Миколи Павловича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 16 липня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Решетова В.В., у справі за позовом адвоката Зайцева Миколи Павловича в інтересах ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який пізніше був уточнений її представником, посилаючись на те, що 02 квітня 2005 року між ОСОБА_1 та відповідачем було укладено договір на вклад "Аваль-Депозит" строком дії 12 місяців. На виконання умов Договору позивачкою було внесено на рахунок №58.26096 18 000 грн. Працівник банку ОСОБА_2 прийняла від ОСОБА_1 18000,00 грн., розписавшись про прийняття грошових коштів в ощадній книжці по рахунку №58.26096, який фактично не відкрила, ввірене їй чуже майно грошові кошти на рахунок останньої не внесла, а умисно розтратила, незаконно передавши їх ОСОБА_3 , таким чином причинивши позивачу ОСОБА_1 матеріальну шкоду на суму 18000 грн. Посилаючись на наведене, просили стягнути з відповідача завдану ОСОБА_1 матеріальну шкоду та інфляційні по день ухвалення судового рішення та витрати на правову допомогу в сумі 9000 грн.

Рішенням Новотроїцького районного суду Херсонської області від 16 липня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду з урахуванням індексу інфляції в розмірі 75101,63 грн., понесені судові витрати на оплату правничої допомоги в сумі 3000 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановленими вироком суду від 12.032.2012 року обставинами підтверджується факт заподіяння працівниками Банку шкоди ОСОБА_1 , під час виконання ними трудових обов`язків, у сумі 16000 грн, а тому з відповідача підлягає стягненню шкода завдана позивачці у розмірі банківського вкладу в сумі 16000 грн з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 01.04.2017 року по 26.09.2019 року. Також суд дійшов висновку про те, що позивачем не обґрунтована вимога щодо стягнення витрат на правову допомогу в сумі 9000 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи осіб, які подали апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду змінити збільшивши суму відшкодування з 75101 грн до 79174 грн, а суму витрат на правову допомогу з 3000 грн до 7317 грн, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції невірно встановлено як дату викрадення вкладу так і період, протягом якого необхідно врахувати знецінення коштів. Також вважає необгрунтованим висновок суду щодо визначеного розміру коштів на відшкодування витрат на правову допомогу та вважає, що витрати мають вираховуватись пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

У письмовому відзиві, який надійшов на адресу суду, представник АТ «Райффайзен Банк «Аваль» просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду як законне та обгрунтоване без змін.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 визнано винними у скоєнні злочинів, передбачених частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 364, частинами першою, другою статті 358 КК України, зокрема за заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовим становищем.

Відповідно до копії договору № 67 від 02.04.2005 року укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» сума вкладу становить 16000 грн. (сума 18000 перекреслена та завірена печаткою), що також встановлено вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12.03.2012 року, відповідно до якого ОСОБА_1 було визнано потерпілою по вказаній справі та постановлено стягнути із засуджених на її користь 16 000 грн. Зазначені обставини також встановлені рішенням Новотроїцького районного суду Херсонської області від 09.12.2013 року, яке відповідно до рішення Касаційної інстанції залишено в силі.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомленням учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року встановлено, що 02 квітня 2005 року працівниця банку ОСОБА_2 прийняла від ОСОБА_1 18000 грн, розписавшись про прийняття грошових коштів в ощадній книжці по рахунку № НОМЕР_1 , який фактично не відкрила, ввірене їй чуже майно - грошові кошти на рахунок не внесла, а умисно розтратила, передавши їх ОСОБА_3 . З метою приховування вчиненого розкрадання грошових коштів підробила документ - зазначену ощадну книжку, шляхом внесення в нього завідомо неправдивих відомостей, а також підробила договір на відкриття рахунку, який фактично не відкривався, спричинивши у такий спосіб майнову шкоду ОСОБА_5 в сумі 18000 грн.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 727/8980/15 (провадження № 14-332цс18), розглядаючи таку саму категорію справ, суд повинен взяти до уваги ту обставину, що майнову шкоду завдано позивачу внаслідок неправомірних дій посадової особи банку, спрямованих на заволодіння грошовими коштами. Посадова особа перебувала з банком у трудових відносинах, діяла в робочий час у приміщенні банку та від імені банку, неналежним чином виконувала свої службові обов`язки, а саме: підписала від імені відповідача договір про банківський вклад, однак, прийнявши від позивача грошові кошти, не внесла їх у касу банку.

У тих випадках, коли шкоди завдано працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків, зобов`язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (частина перша статті 1172 ЦК України).

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою-роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків слід розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Зважаючи на наведене, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування банком шкоди позивачу, завданої неправомірними діями працівника відповідача, є обґрунтованими.

Незаконне привласнення працівником банку коштів, які належали ОСОБА_1 на праві власності, не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка відповідно до статті 5 цього ж Протоколу є додатковою статтею цієї Конвенції.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (стаття 1 Першого Протоколу).

Цей же принцип закріплено у статті 41 Конституції України.

Згідно зі статтею 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно з частиною другою статті 1192 ЦПК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому, частиною третьою цієї статті передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Главою 13 «Речі. Майно» ЦК України передбачено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).

У цій же главі ЦК України міститься стаття 192 «Гроші (грошові кошти)», частиною першою якої передбачено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Таким чином, гроші (грошові кошти) є різновидом майна.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-1032цс17.

З урахуванням положень статей 22 та 190 ЦК України Верховний Суд дійшов висновку, що у цій справі під шкодою, що завдана майну ОСОБА_1 , необхідно розуміти шкоду, яка полягає у втраті купівельної спроможності грошей в умовах інфляції, оскільки гроші, які ОСОБА_1 внесла як вклад за договором банківського вкладу, з моменту їх втрати і на час вирішення спору судом при рівній номінальній вартості мають різну купівельну спроможність.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 просив відшкодувати майнову шкоду відповідно до статті 1192 ЦК України.

Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон) визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Згідно зі статтею 1 Закону індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Відповідно до статті 3 Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено.

Враховуючи положення частини третьої статті 22 ЦК України, якою закріплено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, а також аналізуючи зміст частини другої статті 1192 ЦК України щодо реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи, необхідно дійти висновку, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду (грошові кошти), завдану їхнім працівником з урахуванням установленого індексу інфляції.

Таким чином, завдані ОСОБА_1 збитки є її втратами, які за розміром є більшими, ніж сума банківського вкладу, оскільки купівельна вартість коштів зменшилась. З огляду на викладене, у конкретній справі обсяг збитку ОСОБА_1 необхідно визначити з урахуванням установленого індексу інфляції.

Враховуючи наведене, суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування частини другої статті 1192 ЦК України до спірних правовідносин.

Разом тим, суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи та закон який їх регулює дійшов помилкового висновку щодо періоду часу за який необхідно відшкодувати шкоду.

Так вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року встановлено, що 02 квітня 2005 року винними діями працівників Банку позивачці було спричинено матеріальну шкоду у сумі 16000 грн, а тому саме з цього моменту майно (гроші) вважається втраченим.

Колегія суддів не приймає доводи відповідача викладені у відзиві на апеляційну скаргу, що оскаржуваним судовим рішенням було встановлено правильний початок періоду, протягом якого потрібно врахувати знецінення 16000 грн 01.04.2007 року, оскільки правильною слід вважати дату внесення коштів до Банку - 02.04.2005 року (18000 грн) за мінусом коштів, отриманих позивачкою (2000 грн), що встановлено вироком суду і не потребує доказуванню при розгляді даної справи.

Враховуючи принцип відшкодування шкоди у повному обсязі, встановлений ч.1 ст.1166 ЦК України належна до стягнення сума 16000 грн. має бути проіндексована до часу вирішення спору по суті, тобто на час винесення рішення судом першої інстанції. Отже, враховуючи індекси інфляції з квітня 2004 року по липень 2020 року з відповідача підлягає стягненню 79174,4 грн. (16000х494,84% ), а тому рішення в зазначеній частині підлягає зміні.

Щодо витрат на правову допомогу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.

Відповідно до положень частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню.

Зазначений правовий висновок міститься в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Обґрунтованими є доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що представник відповідача, заперечуючи проти позову і проти стягнення із банку понесених позивачкою витрат на правову допомогу, жодних доводів щодо факту завищення розміру гонорару адвокату не навів.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що оспорюване рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу слід змінити, збільшивши розмір стягнутої суми з 3000 грн до 7317 грн враховуючи при цьому принцип пропорційності понесених витрат до часткового задоволення позовних вимог.

Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, тривалістю розгляду справи, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив часткове порушення норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - зміні.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Зайцева Миколи Павловича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 16 липня 2020 року змінити, збільшивши стягнуту з ПАТ «Райффайзен Банк «Аваль» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду з урахуванням індексу інфляції з 75101,63 грн до 79174,4 грн, понесені судові витрати на оплату правничої допомоги з 3000 грн до 7317 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий С. В. Радченко

Судді І. В. Вейтас

Г. В. Семиженко