РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2020 року

м. Рівне

Справа № 572/2466/19

Провадження № 22-ц/4815/563/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

секретар судового засідання - Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Сарненська міська рада Рівненської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 січня 2020 року у складі судді Ведяніної Т. О., ухвалене в м. Сарни Рівненської області о 16 годині 00 хвилин,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , Сарненська міська рада Рівненської області, про виділ частки із майна, що перебуває у спільній сумісній власності. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Власниками квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 у цьому ж будинку є, відповідно, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .. Вказаний будинок АДРЕСА_4 розташований на земельній ділянці площею 0,10 га, яка перебуває у їхній спільній сумісній власності. Позивач має намір розпорядитись належною їй квартирою, однак, для цього є необхідним отримання згоди усіх співвласників земельної ділянки або виділ належної їй частки. Із наведених підстав просила виділити їй із земельної ділянки площею 0,0363 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , яка перебуває у спільній сумісній власності, належну їй частину земельної ділянки площею 0,0141 га, припинивши право спільної сумісної власності.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 23 січня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ст. 120 ЗК України, яка встановлює, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, та обґрунтоване відсутністю належних і достовірних доказів форми власності земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_4 , виділення площі земельної ділянки в натурі. Судом також враховано, що запропонований позивачкою план розподілу передбачає виділення співвласникам нерівних часток у спільній земельній ділянці, що прямо суперечить нормам ст. 370 ЦК України.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі зазначає, що на підтвердження набуття права власності на житло та обґрунтування переходу прав спільної сумісної власності на земельну ділянку нею було надано суду ксерокопію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01.08.2017 року та ксерокопію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 93370010 від 01.08.2017 року, а також схеми земельної ділянки із зазначенням розмірів земельної ділянки, яка використовувалась попереднім власником її квартири. Вказує, що у випадку виникнення сумнівів з приводу зміни форми власності вказаної земельної ділянки чи достовірності наданих нею документів, суд не був позбавлений можливості витребувати такі докази та зобов`язати сторону (або сторони) надати такі докази з метою вирішення спору по суті. Пояснює, що під час розгляду справи суд прийшов до висновку, що рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 04 листопада 2015 року у справі № 572/2560/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності припинено право спільної сумісної власності сторін на вказану земельну ділянку, тобто припинено і її право ( ОСОБА_1 ). Зазначає, що спільна власність характеризується множинністю суб`єктів і єдністю об`єкта, і у випадку виділу частки із спільного майна, право спільної власності припиняється виключно для особи, яка здійснила такий виділ. Доводить, що право ОСОБА_3 , яка виділила свою частку у даній земельній ділянці як співвласника у спільній сумісній ділянці припинилося, проте не припинилося для двох інших співвласників нерухомого майна, розташованого на ній. Стверджує, що запропонований нею порядок розподілу земельної ділянки повністю відповідає порядку користування нею, який склався історично, повністю відповідає зазначеному у схемі, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, також забезпечує вільне користування кожному із співвласників майном, яке знаходиться на земельній ділянці і належить йому на праві власності. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким вирішити спір по суті.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 01 серпня 2017 року придбала квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного із ОСОБА_5 , що діяла в інтересах власника.

Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру (форма власності приватна, частка ціла) зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим станом на 01 серпня 2017 року (а.с. 10).

Як вбачається з технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_1 та Будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в будинку, ОСОБА_1 зареєстрована у цій квартирі (а.с. 11, 14).

Згідно ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 просила виділити собі земельну ділянку площею 0,0141 га, відповідачу ОСОБА_2 - земельну ділянку площею 0,0222 га, що підтверджується копією Плану розподілу (а.с. 16).

Статтею 370 ЦК України встановлено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2, 3, 4 ст. 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

Позивачкою не додано до суду доказів, що земельна ділянка, на якій розміщений будинок АДРЕСА_4 у встановленому законом порядку на підставі відповідної землевпорядної документації передана співвласникам будинку.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги про право на виділ частки земельної ділянки із спільної сумісної власності, позивачка послалась на ситуаційну схему Плану розподілу, складену ФОП - ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції у своїх висновках вірно зазначив, що матеріали справи не містять доказів щодо форми спірної земельної ділянки, а ситуаційна схема Плану розподілу містить тільки умовні позначення меж земельної ділянки і не свідчить про визначення цих меж в натурі.

Покликання ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 04 листопада 2015 року у справі № 572/2560/15-ц як на доказ припинення права спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку апеляційним судом оцінюються критично.

Як вбачається з рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 04 листопада 2015 року у справі № 572/2560/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності припинено право спільної сумісної власності сторін на земельну ділянку по АДРЕСА_4 .

Разом з тим, це судове рішення ухвалене понад чотири роки тому, і доказів, що з того часу не змінився правовий статус земельної ділянки сторонами не надано і судом також не здобуто, а тому воно не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Так само за відсутністю доказів у розумінні ст.ст. 77-81 ЦПК України відхиляються і доводи апеляційної скарги на те, що попереднім власником квартири, яка на даний час є її власністю, було вчинено приватизацію земельної ділянки.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 23 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 серпня 2020 року.

Головуючий Н. М. Ковальчук

Судді: С. В. Боймиструк

С. О. Гордійчук