КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 359/9620/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4640/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Чирки С.С., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Лютізької сільської ради Вишгородського району Київської області про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Лютізької сільської ради Вишгородського району Київської області, орган опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року позивач звернувся із позовом, в якому зазначив, що із 26 серпня 2006 року до 06 жовтня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 . За час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Проте рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2011 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Вказував, що їхній син ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю підгрупи А, тобто є особою, яка має виключно високу міру втрати здоров`я та надзвичайну залежність від постійного стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду інших осіб і яка фактично не здатна до самообслуговування.

Зазначав, що з 2009 року сторони проживають окремо, за їхньою домовленістю син періодично проживав як з ОСОБА_2 , так і з ОСОБА_1 , однака наразі проживає з ним та знаходиться на його повному утриманні, оскільки відповідач не надає добровільної матеріальної допомоги на його утримання.

Після розірвання шлюбу відповідач постійно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, перестала проявляти інтерес до сина, втратила бажання з ним спілкуватись та піклуватись про нього. Звертав увагу на те, що останній раз син бачив та спілкувався зі своєю матір`ю у червні 2017 року у лікарні під час його лікування, в якому ОСОБА_1 не взяла участі. Вказував, що його неодноразові звернення до відповідача щодо необхідності виховання сина та взяття участі у його житті ніякого результату не принесли.

За такихобставин, позивач, просив позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 1-6).

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила у задоволенні позову ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав відмовити за безпідставністю. Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у час для побачень, спілкування та спільного відпочинку та встановити ОСОБА_1 наступний графік спілкування та участі матері у вихованні дитини:

- перша, третя субота на неділя (з 19 год. 00 хв. п`ятниці до 16 год. 00 хв. неділі) за місцем проживання позивача. Зустріч у вказаний час метро «Харківська»;

- у будні дні, не перешкоджаючи навчально-виховному процесу, за відсутності медичних показань, з урахуванням режиму для дитини та за попередньою домовленістю з відповідачем щодо часу зустрічі не менше 4-х год. на добу;

- протягом двох тижнів кожного літнього місяця за попередньою домовленістю з відповідачем;

- безперешкодне спілкування без обмеження в часі позивача з сином за допомогою телефонного та інших засобів зв`язку зі збереженням звичного для дитини режиму та з урахуванням стану здоров`я;

- під час хвороби дитини відвідувати з 09 год. 00 хв. до 20 год. 00 хв. за місцем знаходження сина з дотриманням його режиму.

На обґрунтування зустрічної позовної заяви зазначила, що в 2008 році у сторін народився син ОСОБА_4 і після припинення спільного проживання в 2009 році сторони досягли угоди щодо проживання та утримання дітей. Син ОСОБА_4 проживав з матір`ю, а ОСОБА_3 періодично проживав як з матір`ю так і з батьком. Таким чином на повному утриманні ОСОБА_1 перебував син ОСОБА_4 , а на спільному утриманні перебував син ОСОБА_3 . Зазначала, що в 2014 році ОСОБА_4 тяжко захворів та ІНФОРМАЦІЯ_3 помер.

У 2015 році ОСОБА_3 проживав з ОСОБА_1 та знаходився на її повному утриманні, навчався в Бориспільському НВК «Гімназія «Перспектива». Вказувала на те, що ОСОБА_2 фактично постійними змінами місця свого проживання та проживання ОСОБА_3 , створює їй серйозні перешкоди в спілкуванні з сином.

Зазначала, що судовим наказом Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2018 року з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку. Вказала, що належним чином здійснює внесення коштів (аліментів) на утримання сина, що підтверджується квитанціями. Разом з тим, з 2016 року між позивачем та відповідачем почали виникати конфлікти з приводу можливості бачитися і спілкуватися з сином, зокрема ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з сином, приховує його, ігнорує телефонні дзвінки, уникає розмов щодо обговорення навчання, виховання, оздоровлення та відпочинку сина, чим позбавляє можливості брати участь у вихованні та розвитку дитини (т. 1 а.с. 49-52).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 зазначила, що позивачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідача від участі у вихованні дитини, що давало б підстави для можливості застосування до неї такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав. Зокрема, матеріали справи не містять доказів, на підставі яких можна дійти безпосереднього висновку про те, що відповідач злісно ухиляється від участі у вихованні дитини. Вказувала, що вона є інвалідом з дитинства з обмеженими можливостями праці (т. 1 а.с. 63-64).

17 травня 2019 року представник ОСОБА_2 - Приходько І.А. направила до суду відзив на зустрічну позовну заяву, на обґрунтування якого зазначила, що за відсутності будь яких належних та допустимих доказів, лише із самого факту окремого проживання від дитини одного із батьків, не випливає, що дитина, яка проживала разом з іншим із батьків, перебувала на його повному утриманні. А тому, твердження позивача за зустрічним позовом, що на її повному утриманні перебував син ОСОБА_4 , а також на спільному утриманні перебував син ОСОБА_3 не відповідає дійсності та є безпідставними. Безпідставними є і твердження позивача за зустрічним позовом про приховування сина, ігнорування телефонних дзвінків, уникнення розмов щодо обговорення навчання, виховання, оздоровлення та відпочинку сина, так як неучасть позивача за зустрічним позовом у вихованні сина та у спілкуванні з ним обумовлена не уявними перешкодами з боку відповідача за зустрічним позовом, а власною пасивною поведінкою позивача за зустрічним позовом та її небажанням здійснювати свої батьківські обов`язки та реалізовувати свої батьківські права стосовно сина ОСОБА_3 . Крім того, вважає, що виконання такого графіку зустрічей з сином, який ОСОБА_1 просить суд встановити є нездійсненним у зв`язку зі станом здоров`ям дитини та її опорно-руховими можливостями (т. 1 а.с. 106-111).

Представник ОСОБА_2 - Приходько І.А. також направила до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що справжній зміст домовленості між позивачем та відповідачем полягав у їх спільній участі у виконанні обов`язку з утримання їхніх дітей, тому твердження відповідача, що на її повному утриманні перебував син ОСОБА_4 , а також на спільному утриманні перебував син ОСОБА_3 не відповідає дійсності та є безпідставним. Також позивач зазначав, що з 2016 року із метою забезпечення найкращих умов для проживання, лікування, навчання, виховання ОСОБА_3 позивач разом із сином дійсно двічі змінював місце проживання, а тому твердження відповідача про постійну зміну місця проживання позивачем є перебільшенням. Зазначав, і те, що своєю пасивною поведінкою протягом понад 2,5 років, за відсутності поважних причин, відповідач продемонструвала не тільки нехтування своїми батьківськими обов`язками, а й небажання здійснювати свої батьківські права щодо сина ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 116-119).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2019 рокупозов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Лютізької сільської ради Вишгородського району Київської області про позбавлення батьківських прав задоволено. Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав стосовно її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування Лютізької сільської ради Вишгородського району Київської області про усунення перешкод спілкування з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини залишено без задоволення (т. 1 а.с. 167-171).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2019 року,просила його скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав стосовно її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні дитини.

На обґрунтування скарги зазначила, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Вважає, що судом безпідставно взято до уваги висновок опікунської ради при виконкомі Лютізької сільської ради Вишгородського району Київської області, згідно з якого було підтримано клопотання ОСОБА_2 про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Не може й свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню сина факт стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. А наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення матері дитини батьківських прав. Щодо факту ухилення ОСОБА_1 від виховання дитини, свідомого нехтування нею батьківськими обов`язками, її винної поведінки щодо дитини не встановлено, а її окреме проживання і певні перешкоди з боку ОСОБА_2 щодо спілкування з дитиною у зв`язку з конфліктними відносинами між сторонами позбавляє її можливості у повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки (т. 1 а.с. 175-178).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Приходько І.А. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (т. 1 а.с. 204-206)

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 , її представник - адвокат Білик Г.І. підтримали скаргу і просили її задовольнити. ОСОБА_2 , його представник - адвокат Приходько І.А. заперечували проти скарги і просили її відхилити (т. 1 а.с. 213-216).

В судове засідання 24 вересня 2020 року ОСОБА_1 та її представник - адвокат Білик Г.І. не прибули, причини неявки не повідомили. Повідомлення ОСОБА_1 повертались з відміткою працівників пошти про відсутність адресата за вказаною нею адресою, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) до суду не надходили. Проте апелянт ОСОБА_1 була сповіщена врученням повідомлення особисто її представнику - адвокату Білик Г.І. та розміщенням оголошенням на офіційному веб-сайті судової влади України. Інші особи, якіберуть участьу справідо судуне прибули,про часта місцерозгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Представники третіх осіб подали заяви про розгляд справи в їх відсутності. При цьому, за клопотанням осіб, які беруть участь у справі строки розгляду справи судом було продовжено у зв`язку з вжитими карантинними заходами щодо попередження розповсюдження коронавірусної інфекції (COVID-19) і необхідністю отримання висновку органу опіки та піклування (т. 1 а.с. 195-203, 217-218, 221-250 т. 2 а.с. 1-33)

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов про позбавлення батьківських прав суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини, не піклується про неї, не забезпечує її матеріально і в подальшому не має наміру цього робити.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не доведено того факту, що батько чинить перешкоди у спілкуванні матері та дитини, а також враховуючи задоволення первісного позову про позбавлення батьківських прав.

Колегія суддів погодилась з такими висновками суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 із 26 серпня 2006 року до 06 жовтня 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 .

Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 жовтня 2011 року було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 14).

За час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 та ІНФОРМАЦІЯ_4 син ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 13, 53).

З часу розірвання шлюбу у 2011 році за погодженням між колишнім подружжям ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , старший син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишився проживати з батьком - ОСОБА_2 , а молодший син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 проживав разом із матір`ю - ОСОБА_1 .

За посвідченням серії НОМЕР_1 від 30 жовтня 2017 року, ОСОБА_3 з народження є дитиною з інвалідністю підгрупи А. Законним представником є ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 17).

За лікарським свідоцтвом, свідоцтвом про смерть ОСОБА_4 з народження страждав на тяжке захворювання, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 54-55).

За довідкою МСЕК серії АВ № 0776844, відповідачка ОСОБА_1 з дитинства є особою з інвалідністю, інвалідність встановлена довічно (т. 1 а.с. 58).

Згідно з довідкою про склад сім`ї від 06 грудня 2017 року ОСОБА_3 проживає зі своїм батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 (проживають за вказаною адресою без реєстрації) (т. 1 а.с. 8).

Судом встановлено, що батько дитини отримує державну соціальну допомогу призначену ОСОБА_3 , як дитині-інваліду підгрупи А.

09 листопада 2018 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі ј частки всіх видів заробітку, але не менше 50% від прожиткового мінімуму від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 22 липня 2018 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1 а.с. 57).

Згідно з довідкою-розрахунком від 09 жовтня 2019 року №36341, виданої Бориспільським міськрайонним ВДВС у Київській області, заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів на утримання сина ОСОБА_3 становить 23 804,61 грн. (т. 1 а.с. 151).

Згідно довідки від 25 січня 2019 року ОСОБА_3 з 01 вересня 2015 року по 09 лютого 2016 рік навчався в Бориспільському НВК «Гімназія «Перспектива»- загальноосвітня школа І-ІІ ступенів» імені Володимира Мономаха (т. 1 а.с. 56).

Довідкою №33 від 02 квітня 2019 року, виданою директором Лютізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів підтверджується те, що ОСОБА_3 навчається у 4-Б класі з індивідуальною формою навчання, відповідно до розкладу навчальних занять уроки проходять і вдома, і в школі кожного дня з понеділка по п`ятницю (т. 1 а.с. 113).

З довідки від 30 квітня 2019 року виданою Благодійною організацією «Іпотерапевтичний центр «Спіріт» вбачається, що ОСОБА_3 з 2012 року відвідував вищевказаний центр, де проходив комплекс реабілітації (т. 1 а.с. 112).

Крім цього, з довідки №30 від 10 травня 2019 року, виданою директором Інклюзивно ресурсного центру Вишгородської районної ради Київської області вбачається, що ОСОБА_3 відвідує корекційні заняття в Комунальному закладі «Інклюзивно-ресурсний центр» Вишгородської районної ради Київської області (т. 1 а.с. 112 зворот).

Згідно довідки від 09 жовтня 2019 року №44-216 та довідки від 09 жовтня 2019 року № 202 ОСОБА_3 , 2007 року народження відвідував Спеціальний навчально-виховний комплекс «Мрія» Деснянського району міста Києва з 01 вересня 2011 року по 01 травня 2015 року та знаходився на частковому державному утриманні. ОСОБА_3 отримує послуги Центру соціально-психологічної реабілітації дітей та молоді з функціональними обмеженнями Деснянського району міста Києва з 10 грудня 2014 року по теперішній час. Дитиною займається батько - ОСОБА_2 , мама супроводжувала дитину до закладу і була в закладі лише один раз (т. 1 а.с. 152-153).

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

З протоколу засідання опікунської ради при виконкомі Лютізької сільської ради від 13 вересня 2018 року вбачається, що опікунська рада ухвалила підтримати клопотання Черевка Г.О. про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно її сина ОСОБА_3 . З цього ж висновку вбачається, що мати участі у вихованні дитини не приймає, на засіданні опікунської ради була відсутня (т. 1 а.с. 121).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 березня 2020 року було витребувано з органу опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації письмовий висновок відповідно до положень ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України щодо розв`язання спору за позовом ОСОБА_1 про усунення перешкод спілкування з дитиною та визначення способу участі у вихованні сина ОСОБА_3 , 2007 року народження (т. 1 а.с. 219-220).

За клопотаннями органу опіки та піклування, який посилався на введення обмежувальних заходів у зв`язку необхідністю попередження розповсюдження корона вірусної інфекції (COVID-19), апеляційним судом було продовжено розгляд справи оголошенням перерв в судовому засіданні (т. 1 а.с. 228-230, 234-235 т. 2 а.с. 11-14)

За висновком органу опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 17 серпня 2020 року № 104-7562 визначено недоцільність визначення способу участі матері у вихованні дитини. При цьому, на обґрунтування такого висновку зазначено, що після ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав, мати дитини ОСОБА_1 має заборгованість (18166 грн.) по сплаті аліментів, не відповідає на спроби органу опіки і піклування зв`язатися з нею та не отримує листи-запрошення на засідання Комісії. Після повідомлення про необхідність з`явитись на засідання Комісії, представник ОСОБА_1 - Білик Г.І. повідомив, що ОСОБА_1 сама зателефонує. Лист-запрошення (рекомендований) прибути на засідання Комісії від 31 липня 2020 року, ОСОБА_1 отримала 10 серпня 2020 року, проте на засідання Комісії не прибула, пояснень або документів не подавала (т. 2 а.с. 12, 14, 34-35) .

Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18).

За змістом наданих до суду доказів, висновку опікунської ради при виконкомі Лютізької сільської ради від 13 вересня 2018 року про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, висновку органу опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації від 17 серпня 2020 року № 104-7562 про недоцільність визначення способу участі матері у вихованні дитини, судом першої інстанції встановлено, що мати дитини ОСОБА_3 , 2007 року народження - ОСОБА_1 не виховувала належним чином свого сина, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, за власною ініціативою усунулася від виконання батьківських обов`язків.

Судом апеляційної інстанції було забезпечено право ОСОБА_1 спростувати висновки суду першої інстанції і довести протилежне, проте ОСОБА_1 з`явилась до суду 20 лютого і 05 березня 2020 року, коли надала пояснення про бажання зустрічатись з дитиною і з 05 березня 2020 року припинила з`являтись до суду, не з`являлась за запрошеннями органу опіки та піклування, при цьому до суду не надано будь-яких доказів підтвердження намірів ОСОБА_1 брати участь у вихованні дитини, піклуватися про здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток сина - ОСОБА_3 , 2007 року народження.

Ухвалюючи рішення про позбавлення батьківських прав відповідачки ОСОБА_1 щодо її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , 2007 року народження, районний суд виходив із доведеності позивачем факту неналежного піклування про малолітню дитину з інвалідністю, що створює загрозу для її життя і здоров`я, ухилення від виконання відповідачкою своїх обов`язків з виховання дитини, урахував конкретні обставини справи, відсутність заінтересованості матері у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини.

Суд апеляційної інстанції дійшов переконання, що висновок районного суду про необхідність застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідачки є обґрунтованим, оскільки відповідачка ОСОБА_1 тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток сина, не цікавиться його життям, станом здоров`я, інтересами та вподобаннями, тобто не займається вихованням своєї неповнолітньої дитини та виконанням своїх батьківських обов`язків щодо неї. Вказані обставини знайшли підтвердження і під час розгляду справи апеляційним судом. Будь-яких доказів, які б це спростовували або вказували на намагання матері займатись вихованням дитини чи наявність у цьому непереборних перешкод відповідачка ОСОБА_1 та (або) її представник - Білик Г.І. суду не надали.

При цьому, колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не доведено того факту, що ОСОБА_2 , з яким проживає син ОСОБА_3 , чинив будь-які перешкоди у спілкуванні матері та дитини. Тому, обґрунтованим є висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про бажання відповідачки ОСОБА_1 виховувати сина та зміну ставлення до життя є необґрунтованими, оскільки судом встановлено, що з дати відкриття районним судом провадження у справі про позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав (20 грудня 2018 року) до дати ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції (24 вересня 2020 року) відповідачка ОСОБА_1 не піклувалась про неповнолітню дитину з інвалідністю, її життя і здоров`я, ухилялась від виконання обов`язків з утримання і виховання дитини, не проявляла заінтересованості у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, тому колегія суддів їх відхилила.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Враховуючи вказане, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 24 вересня 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова