_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/934/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Калініченко Л.В.,

при секретарі - Кириковій О.О.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідачів - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_3

до ОСОБА_4 , ОСОБА_5

про визнання договорів дарування недійсними,

ВСТАНОВИВ:

29 липня 2019 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними, в якій позивач просить суд:

- визнати недійсним договір дарування домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 12.07.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сандарчуком Т.А., зареєстрований в реєстрі за №709;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, площею 0,0237 га, кадастровий номер :38:003:0063, за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 12.07.2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сандарчуком Т.А., зареєстрований в реєстрі за №712.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 07 жовтня 2011 року, 10 серпня 2012 року та 11 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ним - ОСОБА_3 були укладені договори позики в усній формі, за якими ОСОБА_3 надано в борг ОСОБА_4 суму коштів еквівалентну 60582 доларів США.

У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договорів позики, 19.06.2019 року позивачем поштовим відправленням ПАТ «Укрпошта» на адресу відповідача ОСОБА_4 було направлено вимогу про повернення боргу, яку останній залишив без уваги, у зв`язку, з чим, позивач 03.07.2019 року звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою про стягнення суми боргу в розмірі 1587248,4 гривень та процентів в розмірі 1627116,94 гривень.

В рамках цивільної справи №520/15205/19, за вказаним поданим позивачем позовом, ОСОБА_3 було подано 09.07.2019 року до суду заяву про забезпечення позову, яка ухвалою суду від 19.07.2019 року була задоволена та накладено арешт на будинок за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 15055902).

Однак, під час виконання вказаної ухвали суду, позивачу стало відомо, що ОСОБА_4 12.07.2019 року уклав договори дарування зі своїм сином ОСОБА_5 , за умовами яких, подарував домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,0237 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за тією ж адресою.

Позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_4 був власником вказаного нерухомого майна біля 20 років, однак лише після його звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, останній здійснив відчуження цього майна, шляхом передання в дар сину, продовжуючи мешкати в цьому будинку.

ОСОБА_3 , вважає вказані договори дарування фіктивними, такими, що укладені без реального наміру створення правових наслідків, а навпаки вважає, що ОСОБА_4 уклав ці договори з метою вибуття з його власності нерухомого майна, за рахунок якого можуть бути виконані рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості на користь ОСОБА_3 , у зв`язку з чим, останній - позивач позбавлений свого права на очікування виконання рішення суду про стягнення заборгованості, у зв`язку з чим ОСОБА_3 вимушений звернутись до суду з цим позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 01.08.2019 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 02 серпня 2019 року вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №520/17780/19 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними, а саме:

- накладено арешт на домоволодіння, загальною площею 119,8 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

- накладено арешт на земельну ділянку, площею 0,0237 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :38:003:0063.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 11 листопада 2019 року витребувано з Акціонерного товариства «Одесаобленерго» відомості, з наданням до суду належним чином завірених копій документів на підтвердження, про:

- Чи повідомляв ОСОБА_4 - Акціонерне товариство «Одесаобленерго» про намір припинити дію договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії домоволодінню за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку зі звільненням приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією?

- Чи надавав ОСОБА_4 - Акціонерному товариству «Одесаобленерго» заяву щодо розірвання договору про надання послуг з розподілу (передачі) електричної енергії домоволодінню за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку зі звільненням приміщення та/або остаточного припинення користування електричною енергією?

Витребувано з «Філії «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» (ідентифікаційний код юридичної особи 26472133) відомості, з наданням до суду належним чином завірених копій документів на підтвердження, про:

- Чи повідомляв ОСОБА_4 «Філію «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» про передачу об`єкту централізованого водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , на баланс новому власнику?

- Чи письмово повідомляв ОСОБА_5 «Філію «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» про прийняття на себе зобов`язань щодо водокористування та водовідведення і оформлення договору про водопостачання та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 ?

22 січня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 .

Частиною 7 статті 178 ЦПК України передбачено, що відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Частиною 2 статті 126 ЦПК України передбачено, що документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом у підготовчому судовому засіданні 22 січня 2020 року було встановлено, що відзив на позовну заяву представником відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подано з порушенням встановленого процесуального строку, відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення процесуального строку, за наслідком чого відзив на позовну заяву з доданими до нього документами під час розгляду справи судом до уваги не приймається.

Також 22 січня 2020 року представником відповідача ОСОБА_4 надано клопотання про приєднання до матеріалів цивільної справи доказів по справі, яке задоволено судом та приєднано до матеріалів справи надані до суду докази.

За наслідком проведення підготовчого судового засідання 22 січня 2020 року, судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

21 лютого 2020 року до суду повторно надійшов відзив на позовну заяву особисто від відповідача ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 в судовому засіданні 06 серпня 2020 року заявив клопотання про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву, з посиланням на те, що копію ухвали суду про відкриття провадження по справі та копії позову він не отримував, а з матеріалами справами відповідач ознайомився лише 04.02.2020 року, після чого у встановлений п`ятнадцятиденний строк він надав до суду відзив на позов.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 06 серпня 2020 року клопотання відповідача ОСОБА_5 про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву - задоволено. Поновлено процесуальний строк на подання відзиву ОСОБА_5 по цивільній справі № 520/17780/19. За наслідком чого відзив на позовну заяву прийнято до розгляду.

08.09.2020 року представник відповідачів подав до суду клопотання про зупинення провадження в цій справі, до набранням законної сили судовим рішенням по справі №520/15205/19 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу та процентів за договором позики, з посиланням на те, що встановлені обставини за наслідком розгляду цивільної справи №520/15205/19, будуть мати важливе значення під час розгляду цієї справи.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 08.09.2020 року вказане клопотання представника відповідачів про зупинення провадження по справі - залишено без задоволення.

В судовому засіданні 21.09.2020 року представника позивача - ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідачів - ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову, з підстав необґрунтованості та не доведеності.

Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 07 жовтня 2011 року ОСОБА_4 було складено розписку про отримання в борг у ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 12000 доларів США та 582 долара США.

Тієї ж дати, 07 жовтня 2011 року ОСОБА_4 було складено розписку про отримання в борг у ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 10000 доларів США.

10 серпня 2012 року ОСОБА_4 було складено розписку про отримання в борг у ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 18000 доларів США.

11 серпня 2012 року ОСОБА_4 було складено розписку про отримання в борг у ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 20000 доларів США.

Відповідачем не спростовано дійсність зазначених розписок.

Як вбачається з вищевикладених розписок, сторонами не було обумовлено строк повернення грошових коштів.

Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У зв`язку з чим, 19 червня 2019 року ОСОБА_3 склав письмову вимогу на ім`я ОСОБА_4 про повернення боргу за договорами позики від 07.10.2011 року, 10.08.2012 року, 11.08.2012 року в загальній сумі 60582 долара США (а.с.9).

03 липня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики від 07.10.2011 року, 10.08.2012 року, 11.08.2012 року в загальній сумі 1587248,40 гривень та за відсотками в сумі 1627116,94 гривень (а.с.13-14).

Як встановлено, на підставі зазначеної позовної заяви було заведено відповідну облікову статистичну картку, присвоєно номер справи №520/15205/19, та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, розподілено судді Васильків О.В.

На підставі вказаної позовної заяви, ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 19.07.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження (а.с.19).

В рамках вказаної справи, ОСОБА_3 було подано заяву про забезпечення позову (а.с.15-16).

На підставі зазначеної заяви, після вирішення судом питання про відкриття провадження по справі, 19.07.2019 року постановлено ухвалу, якою вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №520/15205/19, накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_4 (а.с.17).

Однак, як встановлено судом, 12 липня 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були укладені договори дарування:

- договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сандарчуком Т.А., зареєстрований в реєстрі за №709, за умовами якого ОСОБА_4 передав в дар ОСОБА_5 домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з одного житлового будинку літ. «А», загальною площею 119,8 кв.м., житловою площею 71,5 кв.м., зі спорудами зазначеними літерами: І-мостіння, №3-4-огорожа, розташованого на земельній ділянці, розміром 0,0237 га, кадастровий номер :38:003:0063, який належав дарувальнику на праві власності на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеського міськвиконкому 15.01.2002 року, право власності за яким було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 31.01.2002 року за реєстр.№14870, на стор.27, книга143;

- договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сандарчуком Т.А., зареєстрований в реєстрі за №712, за умовами якого ОСОБА_4 передав в дар ОСОБА_5 земельну ділянку, розміром 0,0237 га, кадастровий номер :38:003:0063, розташовану в АДРЕСА_1 , яка належала дарувальнику на підставі державного акту на право приватної власності на землю (бланк І-ОД №010685), зареєстрованого 17.07.1999 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2510.

Позивач, вважає вказані договори дарування фіктивними, такими, що укладені без реального наміру створення правових наслідків, а навпаки вважає, що ОСОБА_4 уклав ці договори з метою вибуття з його власності нерухомого майна, за рахунок якого можуть бути виконані рішення суду про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості на користь ОСОБА_3 , у зв`язку з чим, останній - позивач позбавлений свого права на очікування виконання рішення суду про стягнення заборгованості, у зв`язку з чим ОСОБА_3 вимушений звернутись до суду з цим позовом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, в яких вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Зазначену правову позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), вказавши при цьому, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, така протизаконна мета, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд зазначає, що позивачем в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, не доведено належними доказами, що діях відповідачів був відсутній намір укласти спірні договори дарування та настання відповідних юридичних наслідків, виходячи з наступного.

Так, як вже судом встановлювалось, розписки від 07.10.2011 року, 10.08.2012 року, 11.08.2012 року за якими ОСОБА_4 отримав в борг у позивача грошові кошти не містять визначення строку виконання зобов`язання з повернення грошових коштів, як і не містять взагалі інформації стосовно того, що ОСОБА_4 взяв на себе зобов`язання з повернення таких коштів.

Частиною 2 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

У зв`язку з чим, 19 червня 2019 року ОСОБА_3 склав письмову вимогу на ім`я ОСОБА_4 про повернення боргу за договорами позики від 07.10.2011 року, 10.08.2012 року, 11.08.2012 року в загальній сумі 60582 долара США (а.с.9).

Відповідно до опису поштового відправлення, вказана вимога була надіслана на ім`я ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 ; номер поштового відправлення: 514 (а.с.10).

Натомість позивачем в порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, не надано до суду належних доказів, якими може бути рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, на підтвердження того, що ОСОБА_4 отримав зазначену вимогу.

Щодо наданої позивачем до позову роздруківки з сайту Укрпошта, яка містить інформацію про трекінг відстеження поштового відправлення за №514, відповідно до якої зазначена кореспонденція була відправлена 19.06.2019 року та особисто вручена адресатові 08.07.2019 року (а.с.12), суд не приймає вказаний лист в якості належного доказу на підтвердження вручення ОСОБА_4 вимоги від 19.06.2019 року, виходячи з наступного.

Відповідно до правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року за №270, повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу - повідомлення, яким оператор поштового зв`язку доводить до відома відправника чи уповноваженої ним особи інформацію про дату вручення реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом та прізвище одержувача.

Отже належним доказом вручення поштового відправлення є саме поштове повідомлення про вручення поштового відправлення, яке містить дату, підпис та прізвище, ім`я, по батькові особи, яка отримала таке відправлення.

Роздруківка з офіційного веб-сайту Укрпошти за наслідками відстеження поштового відправлення, не є належним доказом вручення поштового відправлення одержувачу, оскільки не містить інформацію про особу, якою отримане таке відправлення.

Крім того, суд позбавлений можливості пересвідчитись в достовірності відомостей, які містяться на зазначеній роздруківці, з урахуванням того, що під час перевірки такої інформації, було встановлено, що на офіційному веб-сайті Укрпошти за наслідками відстеження поштового відправлення за №514, відсутня будь-яка інформація щодо такого відправлення.

Отже, позивачем не підтверджено належними доказами, що ОСОБА_4 на підставі зазначеної вимоги від 19.06.2019 року був обізнаний про свій обов`язок з повернення грошових коштів за розписками від 07.10.2011 року, 10.08.2012 року, 11.08.2012 року, станом на момент укладення спірних договорів дарування від 12.07.2019 року.

Щодо посилань позивача про те, що факт укладення відповідачем ОСОБА_4 спірних договорів дарування на користь свого сина, без реального наміру створення правових наслідків, підтверджується тим, що відповідач уклав зазначені договори дарування 12.07.2019 року, тобто через 9 днів після звернення позивача до суду з позовом про стягнення заборгованості та через три дні після подання позивачем заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на домоволодіння відповідача, суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Як вже судом встановлювалось, 03 липня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики від 07.10.2011 року, 10.08.2012 року, 11.08.2012 року в загальній сумі 1587248,40 гривень та за відсотками в сумі 1627116,94 гривень (а.с.13-14).

09 липня ОСОБА_3 було подано заяву про забезпечення позову (а.с.15-16).

На підставі зазначеної позовної заяви було заведено відповідну облікову статистичну картку, присвоєно номер справи №520/15205/19, та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, розподілено судді Васильків О.В.

Прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, на підставі ухвали судді Київського районного суду міста Одеси від 19.07.2019 року. (а.с.19).

Після вирішення судом питання про відкриття провадження по справі, 19.07.2019 року постановлено ухвалу, якою вжито заходи забезпечення позову по цивільній справі №520/15205/19, накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_4 (а.с.17).

Отже провадження по справі №520/15205/19 на підставі пред`явленого ОСОБА_3 позову до ОСОБА_4 про стягнення боргу, було відкрито після укладення відповідачем спірних договорів дарування.

Доказів стосовно того, що позивач повідомляв ОСОБА_4 про пред`явлення позову до 12.07.2019 року, до суду не надано.

На підставі викладеного суд доходить до висновку, що станом на момент укладення ОСОБА_4 спірних договорів дарування, на підставі яких останній розпорядився належним йому на праві власності нерухомим майном, шляхом передання його в дар ОСОБА_5 , ОСОБА_4 не був обізнаний про пред`явлену йому вимогу від 19.06.2019 року щодо повернення грошових коштів за розписками від 07.10.2011 року, 10.08.2012 року, 11.08.2012 року та про звернення ОСОБА_3 до суду з позовом про стягнення заборгованості, на підставі чого суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що дії відповідача ОСОБА_4 під час укладення спірних договорів дарування, були направлені на уникнення звернення стягнення на його майно, за рахунок якого можливо було виконати майбутнє рішення суду про стягнення заборгованості, і вчинені без наміру створення правових наслідків.

Інших доказів позивачем на підтвердження своїх вимог до суду не надано.

Зазначені обставини також спростовуються наданими відповідачем наступними доказами.

Судом встановлено, що 18.12.2019 року між ТОВ «ІНФОКС» та ОСОБА_5 , як новим власником спірного нерухомого майна, було укладено договір №190426/ВРПВ про надання послуг з вивезення рідких побутових відходів, відповідно до якого ТОВ «ІНФОКС» здійснює надання послуг за адресою: АДРЕСА_1 .

18.12.2019 року між ТОВ «ІНФОКС» та ОСОБА_5 , як новим власником спірного нерухомого майна, було укладено договір №190125/ЧВ-СДВ-АС з індивідуальним споживачем у будівлі, приміщення якої є самостійними об`єктами нерухомого майна, про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення через мережі, які не перебувають на балансі виконання, відповідно до якого ТОВ «ІНФОКС» здійснює надання послуг за адресою: АДРЕСА_1 .

03.02.2020 року між АТ «ОДЕСАОБЛЕНЕРГО» та ОСОБА_5 , як новим власником спірного нерухомого майна, було укладено договір №01002/2010215 споживача про надання послуг з розподілу електричної енергії, відповідно до якого ТОВ «ІНФОКС» здійснює надання послуг за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що ОСОБА_5 , після прийняття в дар від ОСОБА_4 домоволодіння та земельну ділянку, за адресою: АДРЕСА_1 , здійснив дії з переукладення договорів з постачання житлово-комунальних послуг на своє ім`я, для зміни особових рахунків і здійснення платежів, що є належними дії власника, який прийняв у власність нерухоме майно та спрямовані на настання правових наслідків, що спростовує висновки позивача.

Також, позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що у власності відповідача не має іншого нерухомого майна, за рахунок якого можливо задовольнити свої вимоги, у разі задоволення позову про стягнення заборгованості та відмовою відповідача добровільно виконати відповідне рішення суду, крім переданого в дар ОСОБА_5 домоволодіння та земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , за спірними договорами дарування, а відтак позивачем не підтверджено належним чином, що відповідач здійснив спірні правочини, з метою приховання майна, за рахунок якого можуть бути в майбутньому задоволенні вимоги стягувача - ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не надано достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання договорів дарування недійсними, а тому суд вважає позов ОСОБА_3 безпідставним та необґрунтованим, а тому таким, що не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-266, 268, 273, 352, 354, п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих положень, п.п.п.15.5 п.п.15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) про визнання договорів дарування недійсними - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 23.09.2020 року.

Головуючий Калініченко Л. В.