ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/4786/20
провадження № 2/753/5141/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" вересня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Заставенко М.О.,

за участю:

секретаря судового засідання - Долі М.А.,

відповідача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом виселення, вселення,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року позивачі звернулися в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просили суд усунути перешкоди позивачам у здійсненні права користування та розпорядження майном - квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача із зазначеної квартири та вселення позивачів.

Позовна заява обгрунтована тим, що позивачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних долях належить квартира АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_1 є колишньою дружиною позивача ОСОБА_4 , яка після припинення шлюбних відносин залишилася проживати у вказаній квартирі. Починаючи з 2014 року між позивачам та відповідачем відбуваються конфлікти через не можливість спільно проживати у вказаній квартирі.Відповідач чинить перешкоди позивачам у вільному проживанні в вказаній квартирі шляхом влаштування конфліктів та зміни замків. За час проживання у квартирі відповідач за комунальні послуги не сплачує, існує заборгованість зі сплати за спожитий газ та воду, було відключене газопостачання. Позивачі не можуть вселитися у вказану квартиру та використовувати її для власного проживання, тобто позбавлені права володіння та користування спільним майном.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30.03.2020 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

В судове засідання позивачі не прибули, подали до суду клопотання про розгляд справи у їхню відсутність за наявними у справі матеріалами.

Відповідач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала, пояснила що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_4 з 1995 року та була зареєстрована у спірній квартирі з 1996 року. Також у цій квартирі зареєстрований їхній син ОСОБА_6 , 1995 року народження. У 2000 році шлюб рішенням суду було розірвано. Позивачі у квартирі не проживають з 1996 року, їхніх речей у квартирі немає. У 2003 році у неї у другому шлюбі народився другий син. Позивачі проживають у інших квартирах, однак ОСОБА_2 , який є братом її колишнього чоловіка намагається позбавити її житла, приходить і вчиняє сварки, псує речі, розбив унітаз та раковину, у зв"язку з чим відбулося затоплення сусідів, зламав замки вхідних дверей, що викликало необхідність їх заміни, відключив газ. З грудня 2017 року ОСОБА_2 звертається до суду з вимогами визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, про що постановлені судові рішення та було відмовлено у задоволенні вказаних вимог.

Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що позивачі є власниками у рівних долях квартири АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.07.1995 року (а. с. 7).

Відповідач ОСОБА_1 є колишньою дружиною позивача ОСОБА_4 та була зареєстрована у вказаній вище квартирі як член сім`ї разом з їх спільним сином ОСОБА_6 1995 р.н.

Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані відповідач ОСОБА_1 , 1972 р.н. та її сини.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин, регулюються статтею 405 ЦК України, статтями 150, 156 ЖК Української РСР.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (стаття 150 ЖК Української РСР).

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

На підставі статті 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно частини першої статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини четвертої ;статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Позивачами не доведено підстав, передбачених статтею 157 в поєднанні зі статтею 116 ЖК Української РСР, обов`язкових для виселення відповідача в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази, які б свідчили про систематичне руйнування чи псування відповідачем квартири, в якій вона проживає, використання її не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття.

Таким чином, оцінивши надані позивачами висновок, рапорт, листи Дарницького УП ГУ НП в місті Києві та стенограми операторів 102, суд дійшов висновку про недоведеність позивачами підстав для виселення відповідача з квартири.

Щодо позовних вимог про вслення позивачів до квартири, суд вважає їх такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступе.

За умовами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.ст. 317 та 383 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Враховуючи те, що позивачі являєються власниками квартири АДРЕСА_1 , мають право користуватися нею для проживання, а відповідач, яка зареєстрована у вказаній квартиті та проживаєв в ній, чинить їм перешкоди у цьому, що підтверджується зверненнями позивача ОСОБА_2 до Національної поліції, а також не заперечувалося відповідачем у судовому засіданні, яка вказала про зміну нею замків на вхідних дверях, суд приходить до висновку про необхідність всенення позивачів до вказаної квартири.

Судові витрати розподілити між сторонами у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 9, 11, 12, 13, 76 - 81, 141, 229, 235, 247, 259, 263 - 265, 272, 273, 274 - 279, 352, 354, 355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_3 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_4 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Вселити ОСОБА_5 у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840 грн. 00 коп.

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка України, РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивач ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , громадянин України, адреса: АДРЕСА_4 .

Позивач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , громадянка України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3

Відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянка України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Заставенко М.О.

Повний текст рішення виготовлено 25.09.2020 року.