Справа № 755/3632/20 Головуючий 1 інстанція- Виниченко Л.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 вересня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Дніпровського районного суду м.Києва від 12 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Управління активами», треті особи: Приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Харківської області Остапенко Євген Михайлович, Приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Табінський Олег Володимирович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Управління активами», в якому просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Харківського нотаріального округу Харківської області Остапенка Є.М. від 25 вересня 2019 року про стягнення з неї на користь ТОВ «Фінансова компанія «Управління активами» боргу у розмірі 105507,76 грн.

Провадження у справі не відкривалося.

Ухвалою судді Дніпровського районного суду м.Києва від 12 травня 2020 року дана справа за позовом ОСОБА_1 передана на розгляд до Солом'янського районного суду м.Києва за підсудністю.

Не погоджуючись із ухвалою, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді першої інстанції, а справу направити для продовження розгляду до Дніпровського районного суду м.Києва, посилаючись на незаконність і необгрунтованість ухвали. Скарга мотивована хибністю тлумачення судом змісту ст.24 Закону України «Про виконавче провадження», яка надає приватному виконавцю право вчиняти виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих у його виконавчом окрузі, на всій території України, що суперечить висновку суду першої інстанції про передачу справи на розгляд до Солом`янського районного суду м.Києва. Суд не врахував, що стягувач подав виконавчий документ на виконання приватному виконавцю, який знаходиться у Дніпровському районі м.Києва, який відкрив виконавче провадження № 60705315. Тобто, оспорюваний нею виконавчий напис знаходиться на виконанні у Дніпровському районі м.Києва, а тому висновки суду про відсутність доказів здійснення виконавчих дій на території Дніпровського району є помилковими.

Згідно приписів ч.2 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої

- 2 -

інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду (п.9 ч.1 ст.353 ЦПК) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Передаючи справу на розгляд до Солом`янського районного суду м.Києва, суддяпершої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що даний позов не підсудний Дніпровському районному суду м.Києва, а належить до територіальної юрисдикції Солом`янського районного суду м.Києва за місцем здійснення приватним виконавцем виконавчих дій щодо виконання виконавчого напису.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають вимогам цивільного процесуального закону.

Загальні правила підсудності визначені ст.27 ЦПК України, згідно ч.2 якої позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивачем позов пред`явлено до ТОВ «Фінансова компанія «Управління активами», яке є стягувачем у виконавчому провадженні № 60705315 з виконання спірного виконавчого напису та знаходиться по вул.Кільцева Дорога 18-А у м.Києві, що територіально відноситься до Святошинського району м.Києва.

Водночас при поданні позовної заяви позивачка послалася на ч.12 ст.28 ЦПК України, яка надає позивачу право вибору підсудності та відповідно до якої позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, можуть пред`являтися також за місцем його виконання.

Судом встановлено, що виконавчі дії з примусового виконання виконавчого напису, виданого 25 вересня 2019 року приватним нотаріусом Остапенко Є.М. проводяться приватним виконавцем на території Солом`янського району м.Києва. Зокрема, 10 грудня 2019 року приватним виконавцем прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника про стягнення коштів за виконавчим написом за місцем отримання доходів боржником ОСОБА_1 , яка направлена на виконання до Відділу обслуговування громадян № 14 Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві, яке розташоване на вул.Керченська 5-А у м.Києві, що територіально відноситься до Солом`янського району м.Києва та є місцем виконання спірного виконавчого документу.

Таке повністю відповідає положенням ч.3 ст.68 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Отже, в даному випадку виконавчі дії з виконання спірного виконавчого напису вчиняються приватним виконавцем Табінським О.В. за місцем отримання доходів боржником ОСОБА_1 , що відповідно до положень ст.ст.24, 68 Закону України «Про

- 3 -

виконавче провадження» є місцем проведення виконавчих дій і відповідно місцем виконання виконавчого напису.

Згідно ч.1 ст.31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

За таких обставин суддя першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для передачі справи за підсудністю на розгляд до Солом`янського районного суду м.Києва.

Доводи апеляційної скарги про те, що виконавче провадження відкрите приватним виконавцем, робоче місце якого знаходиться у Дніпровському районі м.Києва, що на думку позивачки і є місцем виконання виконавчого напису, які є безпідставними.

Таке твердження є хибними, оскільки відповідно до положень ч.2 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження», місцем виконання виконавчого документу є не місцезнаходження приватного виконавця, а місце проживання (перебування) боржника або місцезнаходження його майна.

В даному випадку позивачка помилково ототожнює юридичну адресу (місцезнаходження) приватного виконавця із місцем виконання виконавчого документу, визначення якого міститься у ст.24 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилання у скарзі на хибне тлумачення судом змісту ст.24 Закону України «Про виконавче провадження», яка надає приватному виконавцю право вчиняти виконавчі дії на всій території України, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.

Відповідно до ч.2 ст.24 цього Закону приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

В даному випадку позивачка помилково ототожнює вчинення приватним виконавцем конкретних виконавчих дій на території певної адміністративно-територіальної одиниці із положенням закону щодо можливості вчиненням ним дій на всій території України, яке є декларативним. При визначенні підсудності за вимогами позивачки про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, має братися до уваги не декларативне положення закону, а конкретне місце вчинення виконавчих дій. Колегія суддів вважає невірними такі доводи позивачки, бо за її логікою в такому випадку можливо подати позов до будь-якого суду з огляду на можливість приватного виконавця вчиняти виконавчі дії на всій території України, що у свою чергу буде суперечити встановленим процесуальним законом правилам підсудності.

Суд першої інстанції вірно послався на те, що матеріали позову не містять жодних доказів того, що на території Дніпровського району м.Києва здійснюються будь-які виконавчі дії у межах виконавчого провадження № 60705315 з примусового виконання вищевказаного виконавчого напису і таких доказів позивачкою не надано.

Відхиляючи апеляційну скаргу колегія суддів враховує п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) від 20 липня 2006 року вказав, що «фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» … Комісія висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...)

- 4 -

питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Розгляд справи судами з порушенням правил підсудності є порушенням п.1 ст.6 Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки такі суди не є встановленими процесуальним законом для такого розгляду.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвала судді першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Дніпровського районного суду м.Києва від 12 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно п.2 ч.1 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: