ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року м. Херсон

справа № 658/4313/19

провадження № 22-ц/819/267/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарГеленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Любимівської селищної ради Каховського району Херсонської області на рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області у складі судді Терещенка О.Є. від 29 жовтня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Любимівської селищної ради Каховського району Херсонської області про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Любимівської селищної ради Каховського району Херсонської області про визнання незаконним та скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що з 08 січня 2008 року займав посаду інспектора по охороні громадського правопорядку Любимівської селищної ради Каховського району Херсонської області.

На підставі поданої ним 29 вересня 2019 року заяви, розпорядженням голови Любимівської селищної ради № 9к від 09 жовтня 2019 року його було звільнено з посади за власним бажанням 11 жовтня 2019 року.

Посилаючись на те, що наміру звільнятися він не мав, а заяву написав під тиском мешканців селища Любимівка та на прохання голови селищної ради, яким залишена без розгляду його заява від 07 жовтня 2019 року про припинення розгляду заяви щодо звільнення, позивач просив суд визнати незаконним і скасувати розпорядження голови Любимівської селищної ради Каховського району Херсонської області від 09 жовтня 2019 року № 91к та поновити його на посаді інспектора по охороні громадського правопорядку Любимівської селищної ради, стягнути з Любимівської селищної ради Каховського району Херсонської області заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 5439 грн.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 29 жовтня 2019 року позов задоволено.

Судом вирішено питання щодо розподілу судових витрат, а також допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 5439 грн.

В апеляційній скарзі Любимівська селищна рада Каховського району Херсонської області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не перевірив доводи працівника щодо примусу з боку власника на написання заяви про звільнення, та за відсутності належних доказів помилково дійшов висновку про порушення прав позивача.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 її доводи не визнав, висновок суду щодо наявності підстав для задоволення позову вважає правильним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що заява про звільнення за власним бажанням була подана позивачем під примусом, тому підстави для припинення з ним трудового договору за статтею 38 КЗпП України відсутні.

В процесі розгляду справи суд встановив, що з 08 січня 2008 року ОСОБА_1 працював на посаді інспектора по охороні громадського правопорядку Любимівської селищної ради Каховського району Херсонської області.

Розпорядженням голови селищної ради від 09.10.2019 року ОСОБА_1 звільнений з посади інспектора по охороні громадського правопорядку Любимівської селищної ради за власним бажанням з 11 жовтня 2019 року.

Підставою для звільнення селищний голова зазначив заяву ОСОБА_1 від 29.09.2019 року та статтю 38 КЗпП України (а.с.10).

Позивач стверджує, що намірів розривати трудовий договір, укладений із Любимівською селищною радою, у нього не було, а заява подана під тиском окремих громадян-мешканців сел.Любимівка та на прохання голови селищної ради на зборах мешканців сел.Любимівка 29.09.2019 року.

07 жовтня 2019 року позивач подав на ім`я голови Любимівської селищної ради заяву, в якій просив його заяву від 29.09.2019 року про звільнення не розглядати у зв`язку з тим, що вона подана «проти його волі та під тиском зацікавлених у його звільненні осіб». Повідомив про бажання працювати на посаді інспектора з охорони правопорядку (а.с.11).

Відповідач обставини, за яких відбулося звільнення позивача, визнав.

Відповідно до положень статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9 з послідуючими змінами, по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому законом порядку інше дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємств, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП), (пункт 12 постанови).

Враховуючи, що заява про звільнення написана ОСОБА_1 та подана селищному голові під впливом висловленого мешканцями селища Любимівка невдоволення з приводу крадіжок майна з їх присадибних ділянок і будівель, а звідси-невдоволення і його роботою як інспектора з охорони правопорядку, однак жодні винні дії останнього як працівника не встановлені, та зважаючи на подану ним 07.10.2019 року заяву про фактичне відкликання заяви про звільнення від 29.09.2019 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач не вправі був звільняти позивача за поданою ним раніше заявою.

При цьому наявність передбачених частиною другою статті 38 КЗпП України обставин, які б давали Любимівській селищній раді підстави звільнити позивача, не зважаючи на подану ним заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням (запрошення на його місце іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору) судом не встановлено і на такі відповідач не посилається.

Отже, висновки суду, в тому числі щодо права позивача на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами і досліджених в судовому засіданні доказів та нормам трудового законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Так, твердження відповідача про те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося в день подання ним заяви про звільнення до спливу двотижневого строку, так як його заява не містить посилання про звільнення у певний строк, є юридично неспроможними та спростовуються матеріалами справи та змістом самого наказу про звільнення.

Як зазначалося вище, позивача звільнено на підставі його заяви від 29.09.2019року, яка як стверджував ОСОБА_1 та підтвердив в суді апеляційної інстанції представник відповідача, була передана селищному голові у перший робочий день після її написання на зборах мешканців селища, що відбулися 29.09.2019 року.

Із невстановлених судом причин заява позивача від 29.09.2019 року зареєстрована відповідачем 09.10.2019 року, в той час як заявою від 07.10.2019 року, яка зареєстрована селищною радою в цей же день за вхідним номером 1902, була відкликана ним, а нова заява про звільнення на підставі статті 38 КЗпП України не подавалася.

Не встановлена судом також наявність обставин, які б відповідно до положень частини першої статті 38 КЗпП України зобов`язували відповідача розірвати трудовий договір без дотримання вимог наведеної норми матеріального права, відповідно до яких працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відсутність у заяві ОСОБА_1 від 29.09.2019 року строку, у який він просить звільнити його із займаної посади, свідчить про те, що припинення трудових відносин мало відбуватися з дотриманням загального правила, встановленого частиною першою статті 38 КЗпП України, тобто з відпрацюванням двох тижнів, до закінчення яких позивач мав право відізвати свою заяву про звільнення.

З врахуванням викладеного, мотиви подання позивачем заяви про звільнення 29.09.2019 року не мають правового значення і не можуть вплинути на висновки суду щодо обґрунтованості позовних вимог.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо розміру визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та допуску негайного виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому судом апеляційної інстанції висновки суду в цій частині не перевіряються в силу статті 367 ЦПК України.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що резолютивна частина рішення суду не містить вказівки на дату, з якої позивач підлягає поновленню на роботі, однак зазначена помилка не впливає на законність та обґрунтованість висновків суду по суті спору та підлягає виправленню судом першої інстанції у порядку, встановленому статтями 269-271 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Любимівської селищної ради Каховського району Херсонської області залишити без задоволення, а рішення Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 29 жовтня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 17 лютого 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова