Справа № 643/5952/20
Провадження № 2/643/2718/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2020 Московський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Єрмак Н.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження за наявними у справі матеріалами цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Тарас Андрійович про визнання договору дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , від 20.12.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3697, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т.А. Позивач свої вимоги мотивує тим, що 19.01.2015 року сталася ДТП, внаслідок якої йому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження. 19.01.2015 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000019 про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України. 07.12.2017 року дії ОСОБА_2 перекваліфіковано із ч.1 ст. 286 КК України на ч.2 ст. 286 КК України. Вироком Чутівського районного суду Полтавської області від 16.05.2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 250000 грн. Вирок набрав законної сили. Постановою державного виконавця Московського відділу ДВС м.Харкова від 08.01.2020 року було відкрито відповідне виконавче провадження. 20.12.2017 року ОСОБА_2 уклав договір дарування зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , за яким подарував останній квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , чим унеможливив виконання вищевказаного вироку суду. З огляду на викладене, позивач був вимушений звернутися до суду.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 17.04.2020 року частково задоволено клопотання позивача про забезпечення позову.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 24.09.2020 року відмовлено у клопотанні відповідачів про об`єднання позовів.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 24.09.2020 року відмовлено у клопотанні відповідачів про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися.

Відповідачем ОСОБА_2 надано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі. Зазначив, що він не має наміру не виконувати грошові зобов`язання перед позивачем. Вважає, що твердження позивача щодо свідомого бажання уникнути матеріальної відповідальності ґрунтуються на припущеннях. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідачем - ОСОБА_3 у встановлений строк та станом на момент прийняття рішення по справі не надано відзиву на позовну заяву та доказів, котрими підтверджуються заперечення проти позову.

Позивачем надано відповідь на відзив, у якому позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх в повному обсязі.

Третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Тарас Андрійович пояснень щодо позову не надавав.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 19.01.2015 року сталася ДТП, внаслідок якої ОСОБА_1 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.

19.01.2015 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000019 про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

07.12.2017 року дії ОСОБА_2 перекваліфіковані з ч.1 ст. 286 КК України на ч.2 ст. 286 КК України.

02.12.2017 року позивачем в рамках кримінального провадження було пред`явлено цивільний позов до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

20.12.2017 року ОСОБА_2 уклав договір дарування зі своєю матір`ю ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 3697, за яким подарував останній квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Вироком Чутівського районного суду Полтавської області від 16.05.2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 250000 грн. Вирок набрав законної сили. Постановою державного виконавця Московського відділу ДВС м.Харкова від 08.01.2020 року було відкрито відповідне виконавче провадження.

В силу вимог ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно роз`яснень п. 19 Пленуму Верховного Суду України в постанові «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Положеннями ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Аналогічні правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16; від 27 квітня 2016р № 6-372цс16.

Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Визнаний недійсним правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв`язку з недійсністю правочину, оскільки Цивільний кодекс не містить вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до абз.5 п.5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року: «Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків його недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину».

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, а відтак суд не погоджується з запереченнями відповідача в зазначеній частині.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналіз вищевикладених норм закону дозволяє дійти висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 , відчужуючи належну йому на праві власності квартиру своїй матері, був обізнаний, що відносно нього відкрито кримінальне провадження та пред`явлено матеріальний позов, і таким чином, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання майбутнього вироку суду.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки доводи позивача обґрунтовані, засновані на законі та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Таким чином, на підставі викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачами не надано доказів, що під час укладення спірного договору їхня внутрішня воля відповідала зовнішньому її прояву, та що сторони договорів передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Відповідачі у справі не довели суду, що їхні дії, як сторін договорів дарування, не були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, як до близьких родичів, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за рахунок відповідача ОСОБА_2 вироку суду про стягнення з нього грошових коштів.

Також, для реального захисту та відновлення порушених прав позивача необхідно скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та записи про права власності наявні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки оскаржувані договори не створили жодних юридичних наслідків, а права та законні інтереси особи можуть бути захищені, зокрема, шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів позивача.

Відповідно до частини першої статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Такі особливості встановлено, зокрема, частиною другою статті 26 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за змістом якої записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Таким чином, з метою реального захисту та відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів позивача наявні правові підстави для скасування рішень приватного нотаріуса про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та записи про право власності за відповідачем ОСОБА_3 на спірну квартиру, оскільки оскаржуваний договір дарування не створив жодних юридичних наслідків, тому позов у цій частині також підлягає задоволенню.

При розгляді справи суд врахував правові позиції касаційної інстанції, що викладені у постановах від 23.08.2017 року (провадження №6-2697цс16), від 19.10.2016 року (провадження №6-1873цс16), від 09.08.2017 року (провадження №6-2690цс16), 28.02.2019 року (провадження №61-28761св18), від 11.09.2018 року (провадження №12-97гс18).

Згідно вказаних правових висновків суду касаційної інстанції зазначено, що відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно без скасування відповідного рішення про державну реєстрацію прав. Тож, оскільки суд прийшов до висновку про необхідність задоволення вимог позивача про визнання договору дарування недійсним, який став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, обґрунтованими є і вимоги позивача про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав, так як такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10-13,76-81,89, 158, 264-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 , від 20.12.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3697 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Застосувати наслідки недійсності правочину та зобов`язати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену на підставі договору дарування від 20.12.2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3697.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 840,80 грн. по 420,40 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Тарас Андрійович, місцезнаходження: 61001, м.Харків, пр-т Гагаріна, 43.

Суддя: Н.В.Єрмак