Дата документу 15.09.2020 Справа № 335/6789/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/6789/19 Головуючий у 1 інстанції: Макаров В.О.
№ 22-ц/807/2477/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання фіктивним договору дарування та стягнення грошової суми,

ВСТАНОВИВ

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання фіктивним договору дарування та стягнення грошової суми.

В обґрунтування позову зазначав, що йому та його рідній сестрі ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим державним нотаріусом Третьої Запорізької державної нотаріальної контори Кикоть А.Г. 31.10.2013 року № 2-436, після смерті їх матері - ОСОБА_4 , належить кожному по Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .

Після отримання зазначеного свідоцтва між ним та ОСОБА_2 було досягнуто угоду про фактичний викуп належної останній частки квартири.

Станом на 28.10.2014 року вартість спірної квартири, згідно висновку про вартість майна, становила 174 254,00 грн. Відповідно, вартість Ѕ частки квартири складала 87 127,00 грн., еквівалент 10 000 доларів США. Вони домовилися про виплату вартості частки квартири частками.

В якості першого внеску 18.02.2014 року позивачем було передано ОСОБА_2 48 000,00 грн., про отримання яких вона написала розписку. Як вбачається з розписки, дану суму ОСОБА_2 конвертувала у іноземну валюту за курсом 8,3 грн. за 1 долар США., відповідно 5 783 доларів США.

Також, в той же день позивачем було надано відповідну розписку про сплату залишку вартості зазначеного нерухомого майна до 01.03.2015 року.

Так як курс національної валюти на час укладання вищевказаної угоди був міцним та стабільним, вони домовилися, що залишок коштів становитиме 5 717 доларів США.

Протягом 2014-2015 років позивачем було додатково сплачено 27 000,00 грн. еквівалент 1 813,7 доларів США. Всього позивачем сплачено 75 000,00 грн., еквівалент 7 596,8 доларів США.

Відповідач сама перераховувала отримані кошти в доларовий еквівалент.

Однак, в зв`язку з ситуацією в країні, різким падінням курсу національної валюти, ОСОБА_2 змінила своє ставлення до їх домовленостей.

Позивач неодноразово пропонував ОСОБА_2 переглянути домовленості. Однак, ОСОБА_2 ігнорувала його звернення, не приходила на зустрічі для отримання інших проплат; частку квартири, за яку фактично отримала кошти, на його ім`я відмовилася переоформлювати, грошові кошти, отримані від нього, також відмовилася повертати.

В зазначеній квартирі проживав та проживає лише позивач. Після смерті матері всі особові рахунки переоформлені на його ім`я, він одноособово оплачує комунальні платежі, а також витрати по утриманню квартири в належному стані.

Відповідач, як співвласник нерухомого майна, ніяких витрат не несе, тягар утримання майна покладено тільки на позивача.

Таким чином, позивач вважає себе одноособовим користувачем та володільцем зазначеного майна, але розпорядитися цим майном він не має можливості, так як, хоча і сплатив за нього кошти, правовстановлюючі документи на частку, не оформлені на його ім`я з вини відповідачки ОСОБА_2 .

На теперішній час вартість спірної квартири, згідно довідки про вартість, складеної ТОВ «Укрспецекспертиза» від 22.03.2019 року становить 400 000,00 грн., відповідно Ѕ частка складає 200 000,00 грн., що є еквівалентом 7 407,40 доларів США.

Таким чином, сплачені позивачем раніше кошти вважає оплатою за належну ОСОБА_2 частку квартири.

У квітні 2019 року позивач звернувся до ОСОБА_2 з пропозицією про укладення договору купівлі-продажу належної їй частки квартири з тих підстав, що нею вже отримані від нього кошти за зазначену частку квартири.

Наприкінці квітня він отримав від ОСОБА_2 відповідь, з якої вбачається, що ті кошти, які вона від нього отримала, нібито є оплатою за користування всією квартирою.

Однак, подібних договорів між позивачем та ОСОБА_2 не укладалося. Навпаки, вона як співвласник, не оплачує за квартиру.

Після такої відповіді позивач мав намір звернутися до суду. З цією метою ним отримано 06.05.2019 року Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якої, 17.01.2019 року ОСОБА_2 подарувала належну їй квартиру своєму сину - ОСОБА_3 , однак позивачу про це не повідомила.

Таким чином, ОСОБА_2 , яка отримала від позивача грошові в розмірі 75 000 00 гри., еквівалент на час передачі коштів 7 596,8 доларів США, безпідставно їх утримує, не повертає їх, не переоформила на позивача зазначену частку квартиру, вимагає гроші за частку квартири, яка вже їй фактично не належить.

Після укладання договору дарування обдарована особа - ОСОБА_3 ніяких дій щодо вступу у права власника набутого майна не вчинив. Він жодного разу не приходив в спірну квартиру, не несе тягар утримання майна, не сплачує комунальні платежі на належну йому частку квартири.

Таким чином, укладення оспорюваного договору дарування, на думку позивача, не мало на меті настання справжніх наслідків, зумовлених цим договором, і тому цей договір є фіктивним.

У зв`язку з тим, що між позивачем та ОСОБА_5 не було укладено договір купівлі-продажу спірної частки у встановленому законом порядку позивач не має можливості вимагати від ОСОБА_5 переоформлення на його ім`я спірної частки квартири в судовому порядку. До того ж власником вказаної частки на теперішній час є інша особа.

Однак, відповідач ОСОБА_2 , яка отримала від позивача грошові кошти, як авансові внески за належну їй частку квартири, на теперішній час безпідставно їх утримує та відмовляється їх повертати.

Відповідач ОСОБА_2 постійно зазначає, що кошти, які вона отримала від позивача, нібито являються платою за його користування належною їй часткою квартири. Однак, ці заяви голослівні та безпідставні. Ніколи між позивачем та ОСОБА_2 такий договір не укладався.

У зв`язку з тим, що внаслідок юридичної необізнаності позивача та добрими стосунками з відповідачем ОСОБА_2 на момент написання розписки від 18.02.2014 року, зазначена розписка написана без дотримання вимог щодо складання договору купівлі-продажу нерухомого майна, а тому позивача позбавлено можливості вимагати від ОСОБА_2 переоформлення на його ім`я права власності на належну їй частку квартири за фактично сплачені кошти за цю частку.

Однак, відповідач ОСОБА_2 , на думку позивача, заволоділа коштами, отриманими від позивача та безпідставно володіє ними і не повертає.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, визнати недійсним договір дарування на ім`я ОСОБА_3 Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кріль О.М. 17.09.2019 року № 43; Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 204 126,00 грн., еквівалент 7 596,8 доларів США, як безпідставно отримані кошти; Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , солідарно на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 2 809,66 грн. за сплачений судовий збір.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2020 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови у задоволенні позову про стягнення грошових сум.

За ст. 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не повною мірою відповіє таким вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 .

Після її смерті відкрилась спадщина - квартира за адресою: АДРЕСА_2 .

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 є її син ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_2 , частка у спадщині яких складає по Ѕ у кожного.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.05.2019 року ОСОБА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, за законом, серія та номер: 2-436, видане 31.10.2013 року третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою, є власником Ѕ частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.05.2019 року ОСОБА_3 , на підставі договору дарування, серія та номер:43, виданий 17.01.2019 року, видавник: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кріль О.М., є власником Ѕ частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову у части визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції правильно керувався положеннями ст. 717, 718 ЦК та дійшов переконливого висновку про те, що з урахуванням полоень ст.ст. 202,203 ЦК України зазначений договір не може бути визнаний недійсним, позаяк відповідає закону та жодним чином не впливає на права та інтереси позивач,про якф йдеться в даному позові.

Так, наразі позивач не оспорює право власності відповідачки на частину квартири, яку вона набула після смерті матері, тож і розпорядження відповідачкою своєю часткою шляхом її дарування не порушує прав позивача.

Судом першої інстанції не було встановлено ознак фіктивності договору дарування, передбачених положеннями ст. 234 ЦК, за якими фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Позивач, не довів суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки, а відтак рішення суду першої інстанції в цій частині є обґрунтованим та апеляційна скарга в цій частині не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 204 126,00 грн., еквівалент 7 596,8 доларів США, як безпідставно отриманих, судова колегія враховує наявність відповідних розписок, їх зміст та ту обставину, що сторони не заперечують передання-отримання грошових коштів.

Як вбачається з розписки від 18.02.2014 року ОСОБА_2 отримала частину суми за квартиру у розмірі 48 000,00 грн.

Як вбачається з розписки від 30.07.2014 року ОСОБА_2 отримала 12 000,00 грн., що є еквівалентно 1 000,00 доларів США.

Як вбачається з розписки від 15.11.2014року ОСОБА_2 отримала 6 000,00 грн., що є еквівалентно 385,6 доларів США.

Як вбачається з розписки від 07.05.2015 року ОСОБА_2 отримала 9 000,00 грн., що є еквівалентно 428,1 дол. США.

18.02.2014 року ОСОБА_1 написав розписку з тексту якої вбачається, що суму у розмірі 5 717,00 доларів США зобов`язується сплатити до 01.03.2015 року.

З рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.10.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу (справа «335/8343/15) вбачається наступне.

18.02.2014 року ОСОБА_1 написав розписку з тексту якої вбачається, що суму у розмірі 5 717,00 доларів США зобов`язується сплатити до 01.03.2015 року. Оскільки ОСОБА_1 сплатив лише 1 813,7 доларів США, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_1 борг у виді недоплаченої суми у розмірі 3 903,00 доларів США. Проте, у задоволені позову було відмовлено у зв`язку з тим, що написана ОСОБА_1 розписка не містить інформації про те, що ОСОБА_1 брав у ОСОБА_2 грошові кошти у борг.

Ця обставина у сукупності з тим, що грошові кошти отримувалися за квартиру свідчить про наявність домовленості між сторонами з приводу визначення долі спадкового майна.

Посилання відповідачки на те, що грошові кошти отримувалися в рахунок оплати за квартиру, тому що позивач проживав у всій квартирі , не є переконливими.

Так, за матеріалами справи позивач переїхав у квартиру як власник її частки,а отже маючи на праві власності 12 частку спірної квартири, він і без сплати будь-яких грошових сум мав право користування квартирою як власник та підстав для користування нею на підставі договору оренди не було.

До того ж спадкова квартира не була розділена, не був визначений інший порядок користування нею, а відтак обидві сторони мали рівні права на користування всією квартирою спільно.

Розписка , яка міститься в матеріалах справи підтверджує наявність домовленості щодо виплат за частку квартири, позаяк містить застереження про спадкоємців та те, що у разі несплати остаточної суми буде здійснено перехід права власності до відповідачки.

Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Тож висновок суду першої інстанції про те, що, кошти, які були отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 є платою за користування квартирою, а тому не можуть вважатися безпідставно набутими, не є переконливим.

Позивач є власником частки квартири та не має обов`язку сплачувати будь-які кошти за користування квартирою, До того ж в розписці йдеться про строки сплати остаточної суми узгодженої сторонами.

За таких обставин судова колегія вважає, що сплачені та не оспорені сторонами грошові суми, які отримала від позивача відповідачка підлягають поверненню позивачеві як безпідставно отримані.

Позовні вимоги в частині стягнення зазначених сум еквіваленті до долару США не ґрунтуються на законі, сторонами підтверджено, що гроші позивачем передавалися у гривнях, жодні письмові розписки не містять обов`язку повернення зазначених сум у еквіваленті до долару з зазначенням розрахунку цього еквіваленту.

Керуючись ст. ст. 374, 375,376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 червня 2020 року по цій справі скасувати в часті відмови у задоволенні позову про стягнення грошових сум та ухвалити в цій частині позовних вимог нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової суми задовольнити частково, стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 75 000 гр. (сімдесят п`ять тисяч гр.).

В задоволенні іншої частини позовних вимог про стягнення грошових сум відмовити. .

В частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування - оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2020 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков