КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №22-ц/824/1822/2020 Головуючий у 1-й інстанції: Ладиченко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого-ЧобітокА.О. суддів - Немировської О.В., Оніщука М.І.

секретар - Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання малолітньої дитини та збільшення розміру аліментів,-

у с т а н о в и в:

У вересні 2016 року позивач пред`явила позов до відповідача про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів в розмірі 75630,23 грн., стягнення додаткових витрат на утримання малолітньої дитини у розмірі 71053,15 грн.15 коп., збільшення розміру аліментів та зміну способу стягнення аліментів на 5000 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позову до досягнення дитиною повноліття.

У подальшому позивач після уточнення та збільшення позовних вимог (а.с.120-123, а.с.153-156) просила стягнути з відповідача на її користь на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборгованість за аліментами у розмірі 76 837,75 грн.; неустойку за прострочення сплати аліментів в розмірі 23285,62 грн.;збільшити розмір аліментів, визначений рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.08.2014 року, і стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання доньки в твердій грошовій сумі по 5000 грн. щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття, додаткові витрати на дитину в розмірі 63477 грн. 74 коп..

При цьому зазначала, що рішенням Голосіївського районного суду від 05.08.2014 року шлюб між сторонами по справі було розірвано, встановлене місце проживання дитини ОСОБА_3 разом з матір`ю, а з батька ОСОБА_2 були стягнені аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з червня 2014 року. Однак відповідач з 13.06.2014 року до подачі позову аліменти не сплачував та не приймав участь в утриманні дитини, не ніс додаткові витрати, пов`язані з розвитком дитини, на її лікування, медичні огляди.

22.08.2017 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції м. Києва Тущенком Петром Леонідовичем складено Довідку-розрахунок заборгованості з аліментів за період з 13.06.2014 року по 22.08.2017 року, якою визначено загальну суму заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 76837,75 грн., яку вона вважає за необхідне стягнути з відповідача.

Відповідно до довідки про доходи відповідача від 17.02.2017 року його дохід є мінливим, він є фізичною особою-підприємцем та не має стабільного доходу, заробітна плата в останніх місяцях наведених у довідці взагалі не виплачується, тому є підстави для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Також обставиною для збільшення розміру аліментів є довідка з Єдиного державного реєстру МВС України, відповідно до якої протягом 2016 року за відповідачем було зареєстровано на праві власності два транспортних засоби, один з яких Богдан А-092 є автобусом призначеним для пасажирських перевезень.

Додаткові витрати на дитину, які просить стягнути позивач складаються з витрат понесених на оплату обстеження та лікування дитини в універсальній клініці «Оберіг» ТОВ «Капитал» з 02.02.2015 по 05.02.2015 року у розмірі 12677,06 грн.; на оплату медичних оглядів, консультацій, рекомендацій та лікування дитини у ТОВ «Медичний центр «Добробут», основним видом діяльності якого є загальна медична практика, в період з 14.06.2013 по 12.09.2016 року в розмірі 31511,30 грн.; на оплату відвідування дитиною дитячого садцентру розвитку і дозвілля «NewtonKids» ТОВ «Стіліан Україна», основним видом діяльності якого є денний догляд за дітьми, де проводяться комплексні розвиваючі заняття, англійську мову по системі «KinderMusic», в якому загальна вартість навчання дитини за рік складає 40500 грн.; витрати на оздоровлення та лікування дитини в ТОВ "Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс "РІКСОС-ПРИКАРПАТТЯ", одним з видів діяльності якого,є також загальна медична практика за період з 15.11.2013року по 20.07.2016 року, у розмірі- 75036,24 грн.;на оплату послугспрямованихна розвиток здібностей дитини, підтверджені окремими чеками: образотворче мистецтво, творчість, музика - 2337 грн., логіка та навики читання - 2412 грн..Дані витрати зокрема пов`язані з відвідуванням розвиваючих занять в Центрі розвитку дитини « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (ФОП ОСОБА_5 ).

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про задоволення позову, оскільки судом при розгляді справи допущено порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не надана оцінка тієї обставині, що саме з вини відповідача утворилася заборгованість по аліментам, які він зобов`язаний сплачувати на утримання своєї дитини за судовим рішенням, а відтак суд повинен був стягнути з нього на користь позивача як заборгованість по аліментам, так і пеню, як це передбачено ст. 196 СК України. Судом безпідставно не прийняті до уваги підстави щодо збільшення розміру аліментів у твердій грошовій сумі до 5000 грн., а саме: мінливий дохід відповідача, наявність декілька транспортних засобів, один з яких «Богдан`А-092 є автобусом призначеним для пасажирських перевезень. При відмові в задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину, суд першої інстанції не врахував приписи Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, в якій проголошується, що кожна дитина має право на рівень життя необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Кожна дитина має право на освіту. Освіта має бути спрямована на розвиток особистості, таланту, розумових та фізичних даних дитини. Освіта повинна готувати дитину до активного дорослого життя, виховувати повагу до батьків, культури та національних цінностей країни, до навколишньої природи. Кожна дитина має право на відпочинок, дозвілля та розваги, брати участь у розважальних заходах, у культурному житті, а також займатися мистецтвом.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Зазначає, що незважаючи на те, що позивач не пред`являла виконавчий лист за місцем його роботи, він в міру своїх можливостей матеріально допомагав дитині в добровільному порядку, у 2014-2015 роках надсилав грошові кошти на банківську картку позивача, на номер, який йому був відомий, також здійснював поштові перекази 15.07.2016 року в сумі 4800,00 грн. та 980,00 грн. 26.10.2016 року, проте вказані перекази йому поверталися. Також позивач проігнорувала направлений ним рекомендованим повідомленням лист від 26.10.2016 року, у якому він просив надати йому дійсний банківський рахунок. Пропонував він допомогу і продуктами харчування із сімейного господарства, але позивач відмовилась. Тобто ОСОБА_1 умисно ухилялась від отримання матеріальної допомоги на дитину, а виконавчий лист пред`явила до виконання лише через три роки після ухвалення судового рішення, вже під час розгляду справи 02.08.2017 року. При ухваленні рішення судом першої інстанції враховано невиконання зобов`язання позивача щодо надання суду довідки про свої доходи для порівння фінансової спроможності кожного із батьків дитини. При цьому відсутні підстави до збільшення розміру аліментів, оскільки він має постійне місце роботи, проблеми із здоров`ям, також судом враховано, що придбання ним рухомого майна здійснене для потреб сімейного фермерства, що і враховано судом. Не знайшло свого підтвердження в у судовому засіданні наявність обставин щодо стягнення додаткових витрат на дитину, оскільки заявлені позивачем додаткові витрати є такими, що виникли не з дійсних потреб малолітньої дитини. Обслуговання дитини в приватній медичній установі є вибором позивача, який з ним не узгоджувався, при тому що існує як альтернатива - безкоштовні медичні послуги в державних і комунальних закладах охорони здоров`я. Відвідування дитиною центру дитячого розвитку та дозвілля, вартість навчання якого за 9 місяців - 40500,00 грн., також є вибором позивача, хоча існує альтернатива - державний дошкільний навчальний заклад. Стосовно витрат на відпочинок дитини в курортному комплексі «Ріксос-Прикарпаття», то це не є життєво важливими та необхідними витратами для всебічного розвитку дитини.

Ухвалами апеляційного суду від 16.09. та 30.10.2019 року матеріали даної справи направлялись для ухвалення додаткового рішення в даній справі, оскільки із чотирьох заявлених позивачем вимог: стягнення заборгованості за аліментами у розмірі 76 837,75 грн.; стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів в розмірі 23285,62 грн.;збільшення розмірів аліментів, визначених рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05.08.2014 року; стягнення додаткових витрат на дитину в розмірі 63477 грн. 74 коп., фактично ухвалено рішення лише стосовно двох вимог: стягнення додаткових витрат та збільшення розміру аліментів, хоча сторони надавали докази і давали пояснення по чотирьом позовним вимогам.

Додатковим рішенням суду першої інстанції від 16.12.2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості і пені по аліментам відмовлено.

При розгляді даної справи судом першої інстанції установлено, що на підставі рішення Голосіївського районного суд м. Києва від 05.08.2014 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 13 червня 2014 року.

На час виникнення спірних відносин, позивач не зверталась за отриманням виконавчого листа на виконання вказаного рішення суду, до виконавчої служби за стягненням аліментів з відповідача не зверталася.

Відповідач в добровільному порядку надсилав кошти на адресу позивача на утримання дитини, про що свідчить переказ від 15.07.2016 р. на суму 4800,00 грн. (а.с.49), переказ від 26.10.2016 р. на суму 980,00 грн. (а.с.51), грошові кошти позивач отримувати не стала, про що свідчать квитанції про повернення грошових переказів. Відповідач також надсилав лист позивачу з проханням надати банківський рахунок для перерахування аліментів (а.с.54), вказаний лист залишився поза увагою позивача. Відповідач пропонував надавати допомогу продуктами харчування з сімейного господарства, але позивач відмовилася.

З виконавчим листом про стягнення аліментів до державної виконавчої служби позивач звернулася в серпні 2017 року, 10.08.2017 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження.

Відповідач має постійне місце роботи та визначену заробітну плату.

Також при ухваленні додаткового рішення, судом установлено, що згідно з довідкою-розрахунком від 10.11.2017 року, складеною державним виконавцем Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Тущенком П.Л., заборгованість ОСОБА_2 по аліментам за період з 01.06.2014 року по 30.09.2017 року склала 43 623,27 грн. (т. 1 а.с. 175).

Постановою державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Маріуцею Т.В. від 13.12.2018 року знято арешт з майна, постановленої в рамках виконавчого провадження № 54474064, на вказану дату заборгованість по аліментам відсутня, сума заборгованості сплачена на депозитний рахунок відділу в розмірі 40 932,67 грн. та поточний платіж за грудень 2018 року (т. 2 а.с. 69).

Відповідно до часитин 1-3,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів покращення матеріального стану відповідача, не надано доказів отримання останнім доходів від підприємницької діяльності. У свою чергу стороною відповідача надано суду докази погіршення його стану здоров`я, Також судом ураховано, що відповідач має постійне місце роботи та визначену заробітну плату, унаслідок чого відсутні підстави вважати щодо мінливості його доходів для визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі. Щодо стягнення додаткових витрат суд зазначив, що у витратах, понесених при звичайному способі життя, хоча вони і будуть додатковими, але не викликаними особливими обставинами, участь другого з батьків не є обов`язковою. При цьому судом оцінено стан здоров`я відповідача, його матеріальний стан, відсутність домовленості між батьками про такі витрати. Також зважено на те, що малолітня дитина не страждає будь-яким захворюванням, а витрати, понесені позивачем при сплаті послуг приватних медичних установ, здійснювалися на власний розсуд. Отримання освіти в дошкільному навчальному закладі, суд не вважав додатковими витратами на дитину в розумінні положень ст. 185 Сімейного Кодексу України. Також судом враховано, що дитячий заклад, вартість послуг цього закладу обиралися позивачем на власний розсуд без погодження із відповідачем, як і відпочинок у курортному комплекс, урахувавши, що відсутні медичні показання, рекомендації лікарів на проведення відповідного оздоровлення дитини в цьому курортному комплексі.

Залишивши вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості без задоволення, суд виходив з того, що заборгованість визначена державним виконавцем 10.11.2017 року відповідачем погашена, що не оспорювалось позивачем. Відмовивши в задовленні вимоги про стягнення пені, суд зазначив, що питання стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів може мати місце при наявності доказів ухилення боржника від сплати аліментів під час примусового виконання рішення суду, тобто вчинення ним умисних дій, пов`язаних з невиконанням рішення суду згідно з виконавчим листом, наявність заборгованості відповідача по сплаті аліментів не доведена, та те, що зазначена заборгованість утворилась з його вини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, дослідивши її матеріали, колегія суддів,погоджуючись з висновком суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів ( зміна виду стягнення) та стягнення заборгованості по аліментам, у зв`язку з її погашенням відповідачем, погодитись з відмовою у задоволенні вимог про стягнення пені та додаткових витрат не може з наступних підстав.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Установлено, що заборгованість ОСОБА_2 по аліментам за період з 01.06.2014 року по 30.09.2017 року склала 43 623,27 грн. (т. 1 а.с. 175).

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 15.05.2019 року, яка набрала законної сили та заявником не оскаржувалась, у задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця щодо нарахування заборгованості по аліментам залишена без задоволення. При цьому судом установлено, що ОСОБА_2 був обізнаний про ухвалення судового рішення від 05.08.014 року про стягнення з нього аліментів на утримання доньки, їх розмір та період їх стягнення.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення аліментів.

До 17.05.2017 року частина 1 ст. 196 СК України мала наступну редакцію - при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Відповідно до змін, внесених у частину 1 ст. 196 СК України, які набрали законної сили 08.07.2017 року, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягння з відповідача пені, суд першої інстанції, не врахував, що доказів щодо звільнення від обов`язку утримувати дитину відповідачем не надано.

Достовірно встановлено, що ОСОБА_2 був обізнаний зі змістом рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини та знав про свій обов`язок з їх сплати, однак доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти, у зв`язку з чим заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банком, відповідачем не надано.

Посилання відповідача про те, що позивачем протягом трьох років не пред`являвся виконавчий лист про стягнення з нього аліментів до виконання, сам по собі не виключає вину платника аліментів - відповідача, який знав про наявність рішення суду про обов`язок щодо сплати аліменти.

При цьому частиною першою статті 14 ЦПК України в редакції 2004 року, яка діяла під час утворення заборгованості, визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно з прецендентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Відсутність гарантії виконання судового рішення у розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії надані сторонам - справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України, що суд першої інстанції повинен був урахувати при встановленні доведеності вини відповідача.

Крім того, обов`язок надавати дитині допомогу (аліменти) батько несе не лише на підставі рішення суду, а й з факту народження дитини згідно з вимогами СК України.

Та обставина, що відповідач в добровільному порядку надсилав кошти на адресу позивача на утримання дитини, про що свідчить переказ від 15.07.2016 р. на суму 4800,00 грн. та переказ від 26.10.2016 р. на суму 980,00 грн., а також 26.10.2016 року надсилав ОСОБА_1 листа щодо повідомлення нею банківського рахунку, на який би він сплачував аліменти, не звільняє його від відповідальності за прострочення сплати аліментів ( стягнення пені), оскільки заборгованість по аліментам виникла за період з 01.06.2014 року по 30.09.2017 року.

При цьому рішенням Голосіївського районного суду м. Кипєва від 10.10.2016 року, яке набрало законної сили на підставі ухвали суду апеляційної інстанції від 06.12.2016 року, за результатами розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та зустрічним позовом ОСОБА_2 про усунення перешкод у вихованні дитини, установлено, що відповідач дійсно не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, а кошти були ним перераховані після звернення позивача до суду із позовом про позбавлення батьківських прав. Судом попереджено відповідача щодо наслідків ухилення, а також щодо необхідності зміни його ставлення до дитини ( а.с.102-104 том 1).

Після завершення розгляду вказаної справи, доказів того, що відповідач намагався здійснити будь-які дії щодо сплати аліментів на утримання доньки, матеріали справи не містять.

Проте суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув та дійшов неправильного висновку про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Відповідно до частини 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові 03.04.2019 року (справа № 333/6020/16-ц) зазначила, що у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.

Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.

Здійснюючи розрахунок пені по аліментам за період з 01.06.2014 року по 30.09.2017 року, колегією суддів взято до уваги довідку-розрахунок заборгованості по аліментам, складену державним виконавцем Голосіївського ВДВС ГУЮ у м. Києві Тущенком П.Л. від 10.11.2017 року ( а.с. 175 том 1) та відповідно до формули, зазначеної Верховним Судом, помісячну заборгованість по аліментам помножено на кількість днів заборгованості (30) та помножено на 1 % ( приклад: у червні 2014 року заборгованість щодо сплати аліментів складала 1356,25, отже: 1356,20х30х1%).

Відповідно до вказаного прикладу судом апеляційної інстанції проведено розрахунок, відповідно до якого пеня за прострочення сплати аліментів за період з 01.06.2014 року по 30.09.2017 року складає 13 180 грн. 50 коп..

При цьому, судом апеляційної інстанції перевірено відповідність такого розрахунку з огляду на зміни, які були внесені до частини 1 ст. 196 СК України 17.05.2017 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08.07.2017 року.

Отже, до 08.07.2017 року чинним законодавством сума пені по аліментам будь-яким розміром не обмежувалась, а тому нарахована сума пені відповідає вимогам чинного на той час законодавства.

Нарахована сума пені по аліментам з 01.07.2017 року по 30.09.2017 року становить 588 грн. 60 коп., тобто не перевищує 100 відсотків заборгованості по аліментам, яка складає 43 623,27 грн..

Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за прострочення сплати аліментів у розмірі 13 180 грн. 50 коп..

Звернувшись з даним позовом, ОСОБА_1 , уточнивши вимоги, також просила стягнути з відповідача понесені нею додаткові витрати на дитину, що викликані її розвитком, а саме: оплата обстеження та лікування дитини в універсальній клініці «Оберіг» ТОВ «Капитал» з 02.02.2015 по 05.02.2015 року у розмірі 12677,06 грн.; оплата медичних оглядів, консультацій, рекомендацій та лікування дитини у ТОВ «Медичний центр «Добробут», основним видом діяльності якого є загальна медична практика, в період з 14.06.2013 по 12.09.2016 року в розмірі 31511,30 грн.; оплата відвідування дитиною дитячого садцентру розвитку і дозвілля «NewtonKids» ТОВ «Стіліан Україна», основним видом діяльності якого є денний догляд за дітьми, де проводяться комплексні розвиваючі заняття,заняття з англійської мови по системі «KinderMusic», в якому загальна вартість навчання дитини за рік складає 40500 грн.; витрати на оздоровлення та лікування дитини в ТОВ "Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс "РІКСОС-ПРИКАРПАТТЯ", одним з видів діяльності якого є також загальна медична практика за період з 15.11.2013 року по 20.07.2016 року, у розмірі - 75036,24 грн.; оплата послуг спрямованих на розвиток здібностей дитини: образотворче мистецтво, творчість, музика - 2337 грн., логіка та навики читання - 2412 грн. в Центрі розвитку дитини « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (ФОП ОСОБА_5 ), надавши при цьому підтверджуючи документи щодо їх відвідування та здійснення оплати ( а.с. 10-31, 63-70 том 1).

Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного суду України N 3від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз`яснено, щодо передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків.У цих випадках йдеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У даному випадку мова йде про додаткові витрати, а не про додаткове стягнення коштів на утримання дитини. Проте, в окремих випадках, через особливі обставини (розвиток здібностей дитини, тяжка хвороба, каліцтво дитини, тощо) потрібні значні додаткові витрати. Тому, розмір додаткових витрат, що стягуються, повинен визначатися залежно від дійсно понесених або передбачуваних витрат.

Участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків незалежно від сплати ним аліментів і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї .

Згідно зі ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток ( ч. 2 ст. 150 СК України).

За статтею 59 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року, який був чинним на час пред`явлення даного позову та понесених позивачем витрат (втратив чинність 28.09.2017 року), виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини як особистості. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки та особи, які їх замінюють, зобов`язані: постійно дбати про фізичне здоров`я, психічний стан дітей, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей; поважати гідність дитини, виховувати працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до державної мови, регіональних мов або мов меншин, інших мов і рідної мови, сім`ї, старших за віком, до народних традицій та звичаїв; виховувати повагу до національних, історичних, культурних цінностей українського та інших народів, дбайливе ставлення до історико-культурного надбання та навколишнього природного середовища, любов до своєї країни; сприяти здобуттю дітьми освіти у навчальних закладах або забезпечувати повноцінну домашню освіту відповідно до вимог щодо її змісту, рівня та обсягу.

Частиною 4 ст. 150 СК УЦкраїни встановлено, шо батьки зобов`язані поважати дитину.

При цьому повага до дитини - це повага до її прав, визначених Конвенцією про права дитини та іншими законодавчими актами.

Конвенція про права дитини встановлює, що:

Стаття 5

Держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Стаття 18

1. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Стаття 24

1. Держави-учасниці визнають право дитини на користування найбільш досконалими послугами системи охорони здоров`я та засобами лікування хвороб і відновлення здоров`я. Держави-учасниці намагаються забезпечити, щоб жодна дитина не була позбавлена свого права на доступ до подібних послуг системи охорони здоров`я.

Стаття 27

1. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

2. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 29

1. Держави-учасниці погоджуються щодо того, що освіта дитини має бути спрямована на:

а) розвиток особи, талантів, розумових і фізичних здібностей дитини в найповнішому обсязі;

Стаття 31

1. Держави-учасниці визнають право дитини на відпочинок і дозвілля, право брати участь в іграх і розважальних заходах, що відповідають її віку, та вільно брати участь у культурному житті та займатися мистецтвом.

2. Держави-учасниці поважають і заохочують право дитини на всебічну участь у культурному і творчому житті та сприяють наданню їй відповідних і рівних можливостей для культурної і творчої діяльності, дозвілля і відпочинку.

Аналізуючи надані позивачем докази щодо понесення нею додаткових витрат на дитину, суд апеляційної інстанції з огляду на права та інтереси дитини, уважає, що вищевказані витрати, пов`язані з піклуванням позивача про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, освіту, унаслідок чого такі витрати повинні нести обидва батьки і вказаний обов`язок врегульований ст. 185 СК України.

Погоджуючись із вимогою позивача щодо покладення на відповідача обов`язку нести додаткові витрати на дитину на медичні послуги та позашкільну освіту, які колегія суддів уважає виправданими, з витратами відпочинку в ТОВ "Діагностичний лікувально-реабілітаційний курортний комплекс "РІКСОС-ПРИКАРПАТТЯ", суд погодитись не може, оскільки будь-яких рекомендацій лікарів стосовно оздоровлення дитини у лікувально-реабілтаційному комплексі даного направлення, позивачем не надано.

З доводами ОСОБА_2 про те, що існує як альтернатива безкоштовні державні медичні та освітні заклади, унаслідок чого витрати понесені на медичне та освітнє обслуговування дитини виникли не з дійсних потреб дитини, суд апеляційної інстанції погодитись не може, оскільки в даному випадку позивач виходить як із найкращих інтересів дитини.

Слід зазначити, що судовим рішенням зазначеним вище, установлено, що відповідачне виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, а тому про інтереси та потреби своєї дитини не обізнаний.

При цьому умови щодо погодження батьками додаткових витрат на дитину, за якої можливе їх стягнення, ст. 185 СК України не містить, у зв`язку з чим і в цій частині посилання ОСОБА_2 на увагу не заслуговують.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткове задовлення позовної вимоги про стягнення додаткових витрат на дитину.

Отже, додаткові витрати на дитину складають: медичні послуги - 21 821,06 (12677,06+9144); відвідування дошкільного закладу - 40500,00 грн.; розвиток здібностей дитини - 4 749,00 грн..

Зважаючи на те, що відповідно до ст. 180 СК України, обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина витрат, а саме: медичні послуги 10 910,50 грн.; відвідування дошкільного закладу - 20250,00 грн.; розвиток здібностей дитини - 2 374,50 грн., а всього 33 535,00 грн..

Разом з тим не підлягають задоволенню доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по аліментам, у зв`язку з тим, що за час знаходження даної справи в суді апеляційної інстанції відповідачем сплачено заборгованість по аліментам.

Також не підлягає задоволенню і вимога про збільшення розміру аліментів (зміна виду стягнення), оскільки наданих позивачем доказів про зміну матеріального положення платника аліментів, що є умовою до стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, на думку колегії суддів, недостатньо.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції уважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні додаткових витрат та додаткове рішення в частині стягнення пені та у вказаних частинах постановити нове, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення аліментів у розмірі 13 180,50 грн. та додаткові витрати в сумі 33 535,00 грн., розподіливши судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнувши з відповідача в доход держави 1 377,00 судового збору ( за подання позову 551,20 грн. та апеляційної скарги 826,80 ( 551,20х150%) .

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнитичастково .

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 02 лютого 2018 року скасувати в частині відмови задоволення позовних вимог про стягнення додаткових витрат на утримання малолітньої дитини.

Додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 грудня 2019 року скасувати в частині відмови у стягненні пені.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені та додаткових витрат на утримання малолітньої дитини задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 13 180 грн. 50 коп. та додаткові витрати на утримання малолітньої дитини в розмірі 33 535,00 грн..

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) у доход держави судовий збір у розмірі 1 377 грн. 00 коп..

У решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст складено 07.02.2020 року.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

М. І. Оніщук