РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Мукачево Справа №303/8162/19

2/303/501/20

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Кость В.В.

секретар судового засідання Штець І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3

про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

За участю:

представника позивача ОСОБА_4 ;

представника відповідача ОСОБА_5 ;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 (надалі Будинок). Третьою особою по справі зазначено ОСОБА_6 .

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що Будинок належав на праві приватної власності батькові чоловіка позивача. Чоловік позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак за життя не оформив права власності на будинок. Відповідач зареєстрований у вказаному Будинку, але там не проживає з 1992 року. Реєстрація відповідача у Будинку створює їй та третій особі (її доньці) перешкоди з прийняття та оформлення спадкових прав. За наведених обставин, вважають, що є всі підстави для визнання відповідача таким, що втратив право на користування вищевказаним ОСОБА_7 .

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. 405 Цивільного кодексу України.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, на підставі якого у задоволенні позову просить відмовити, оскільки Будинок побудований його батьками за час шлюбу та належав батькам на праві спільної сумісної власності. Таким чином, після смерті батька відповідача ОСОБА_8 - відкрилася спадщина на належну йому Ѕ частку спірного ОСОБА_7 . Таким чином, відповідач на рівні з позивачем успадкував частку даного будинку та є співвласником Будинку, тому не може бути визнаний таким, що втратив право користування Будинком.

Представником позивача подано відповідь на відзив, у якому наголошено на тому, що відповідач є таким, що не прийняв спадщину, оскільки не проживав в Будинку.

Позивач, відповідач та третя особа в судове засідання не з`явилися.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та зазначив, що відповідач у спірному Будинку не проживає, правовстановлюючих документів на Будинок не має.

Прийнявши участь в судовому засіданні, представник відповідача в задоволенні позову просив відмовити, оскільки заповіт визнаний недійсним, а тому відповідач так само є спадкоємцем після смерті батька. Крім того, звернув увагу на те, що спірний Будинок є самочинно побудованих, а тому такий не може бути цивільного обороту, і тому відносно нього не може ставитися питання щодо проживання, чи не проживання окремих осіб.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально-правовим об`єктом, з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Будинок.

В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних із Будинком суд наводить наступні обставини справи.

Наявні у справі доказові матеріали (довідки від 25.06.2018 №393, від 11.12.2018 №1639) свідчать про те, що головою дворогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_8 .

Відповідно до Інформаційної довідки №111 від 13.12.2018 року право власності на Будинок не зареєстроване.

3. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися.

З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Положеннями частини першої ст. 318 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною другою п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Системний аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що право вимагати усунення перешкод в користуванні майном, в тому числі пред`явлення вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, належить лише власнику майна.

У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Засобами доказування в цивільній справі є: показання свідків, письмові докази, речові, електронні докази і висновки експертів.

Відповідно до положень статтей 77-78 Цивільного процесуального кодексу України суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначила, що вона разом із її донькою ОСОБА_9 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до складу якої увійшов Будинок, забудовником якого був батько чоловіка позивача ОСОБА_8 , який все своє майно заповів ОСОБА_10 .

При цьому, позивач вказує на те, що відповідач, хоч і зареєстрований у Будинку, однак з 1992 року не проживає в ньому, із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ( ОСОБА_8 ) не звертався, тому є всі підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Разом з тим, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження належності спірного Будинку ОСОБА_8 , ОСОБА_10 або їй на праві власності, а також щодо оформлення спадщини у встановленому законом порядку.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на належність її чоловікові ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві власності Будинку на підставі заповіту ОСОБА_8 від 26 травня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за №130.

Поряд з цим, вищевказаний заповіт ОСОБА_8 від 26 травня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за №130 на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 січня 2020 року визнано нікчемним. Рішення суду набуло законної сили 3 березня 2020 року.

З даних Довідки від 25.06.2018 №393, від 11.12.2018 №1639 вбачається, що головою дворогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_8 .

ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 01 березня 2004 року, а.с. 8).

Після смерті останнього відкрилася спадщина.

Відповідно до положень статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини, що передбачено частиною першою статті 1222 Цивільного кодексу України.

За змістом статті 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Враховуючи те, що заповіт ОСОБА_8 від 26 травня 2003 року, зареєстрованого в реєстрі за №130 визнано нікчемним, тому спадкування відбувається за законом.

Статті 1261-1265 Цивільного кодексу України визначають коло осіб, що входять до першої, другої, третьої, четвертої та п`ятої черг спадкоємців за законом.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною першою статті 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

На день смерті ОСОБА_8 в Будинку були зареєстровані: дружина померлого ОСОБА_11 , 1936 р.н., син померлого ОСОБА_10 , 1973 р.н., син померлого ОСОБА_12 , 1970 р.н., онука померлого ОСОБА_3 , 2001 р.н.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, суд виходить з того, що відповідно до положенні статті 1268 Цивільного кодексу України після смерті ОСОБА_8 відповідач має право на спадкування на рівні із іншими спадкоємцями за законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» звернув увагу судів на те, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

За результатами судового розгляду справи, судом встановлено, що спірний об`єкт нерухомості входить до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_8 , і відповідач має право на успадкування частки Будинку, тому останній має рівні права щодо потенційного права на володіння, користування і розпорядження цим майном, і факт тимчасового непроживання відповідача у Будинку не може стати підставою для визнання його таким, що втратив право користування вказаним об`єктом нерухомості, оскільки право власності на майно не може залежати від періоду відсутності співвласника у такому майні.

Крім того, з даних технічного паспорту на Будинок від 15.06.2018 вбачається, що Будинок збудовано самочинно.

В свою чергу, право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

Відповідно до частини 2 статті 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

При здійсненні спадкодавцем самочинного будівництва (частина 1 статті 376 Цивільного кодексу України) до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Самочинно збудоване майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів (п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 № 6 ).

За наведених обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати по справі у сумі 768,40 грн. (а.с. 19) підлягають віднесенню на позивача відповідно до частин першої-другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 41, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 259, 263-265, 279, 281-282, 288-289, 354-355 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

2. Судові витрати по справі у сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок покласти на позивача.

3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

5. Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 ).

Представник позивача: ОСОБА_4 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_3 .

Представник відповідача: ОСОБА_5 , АДРЕСА_5 .

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 .

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення виготовлений та підпис 24.09.2020.