ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2020 року
м. Черкаси
справа № 706/887/18 провадження № 22-ц/821/313/20 категорія 304090200

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Бородійчука В.Г.,
суддів: Єльцова В.О., Карпенко О.В.

учасники справи:
позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»;
відповідач: ОСОБА_1

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 17 вересня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у складі: головуючого судді Орендарчука М.П., дата складання повного тексту судового рішення не вказана.

в с т а н о в и в :

1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У червня 218 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Кіріченко Р.А. (далі - Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в ході розгляду справи був уточнений.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 02 березня 2009 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.
У порушення умов кредитного договору, а також норм цивільного права, відповідач зобов`язання, за вказаним договором, належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 29 травня 2018 року виникла заборгованість у сумі 11479,78 грн., яка складається із: 614,03 грн. заборгованості за кредитом, 7635,79 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3207,06 грн. заборгованість за пенею та комісією.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 11456,88 грн. та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 17 вересня 2019 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 614 грн. непогашеного тіла кредиту.
В задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про судовий збір.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву про отримання кредиту, а відтак, відсутні підстави для того, щоб вважати Умови та правила надання банківських послуг, частиною укладеного між сторонами кредитного договору.
Проте, фактично отримані та використані позичальником кошти за тілом кредиту в сумі 614,00 грн. в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а тому суд прийшов до висновку, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У грудні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до Апеляційного суду скаргу, в якій просив скасувати рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 17 вересня 2019 року в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків у розмірі 7023,94 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі. Стягнути з відповідача судові витрати.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що зазначене рішення ухвалене з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, є необґрунтованим, безпідставним, незаконним.
Зазначено, що у даній справі договір, у встановленому порядку, відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося ОСОБА_1 укладення, чи не укладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору.
Під час підписання анкети-заяви відповідач ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, щодо умов кредитування. Таким чином, ОСОБА_1 приєднався до запропонованої Банком пропозиції.
Отже, відсутність підпису відповідача на відповідних Тарифах, Умовах та правилах не свідчить про не укладеність договору, оскільки суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них.
В даному випадку відповідач підписуючи анкету-заяву та користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості висловив свою згоду з формою договору та його умовами.
Місцевий суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту, допустивши грубе порушення норм цивільного права.
Суд першої інстанції оскарженим рішенням не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Суд ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції
02.03.2009 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 8).
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
Відповідно до укладеного договору № б/н від 02.03.2009 року ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 2000,00 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 29.05.2018 року становить 11497.78 грн., яка складається з наступного: 614,03 грн. заборгованості за кредитом, 7023,94 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3057,06 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. штраф (фіксована частина), 534,75 грн. штраф (процентна складова).

2.Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду
Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає до часткового задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
В апеляційній скарзі, особа, що її подає просить викликати її в судове засідання з метою детального пояснення конкретних обставин справи.
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду не повністю відповідає.
У відповідності до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості по тілу кредиту, заборгованість по відсотками, пені, та заборгованість по штрафам.
АТ КБ «Приватбанк» оскаржує рішення місцевого суду в частині відмови у стягненні заборгованості по відсоткам за користування кредитом, в іншій частині рішення суду не оскаржується.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України , суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 02 березня 2009 року, АТ КБ «Приватбанк» на підтвердження своїх вимог надало Анкету-заяву ОСОБА_1 про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій зазначено особисту інформацію відповідача: а саме: ім`я по-батькові, серію та номер паспорта, адресу проживання, інформація про працевлаштування, вибір картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», кредитний ліміт у сумі 2000,00 грн.; базова процентна ставка за кредитом 2,5 % на місяць на залишок заборгованості (а.с. 8).
Відповідач у Анкеті-заяві підтвердив свою згоду на те, що його заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та Банком договір, що підтверджується його підписом на Анкеті-заяві.
Встановлено, що під документами, які зазначені в Анкеті-заяві, тобто в Умовах та Правилах надання банківських послуг у Приватбанку, позичальник не підписувався.

АТ КБ «Приватбанк» на підтвердження своїх вимог також надало копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» (а.с. 9). Дана копія довідки підписана відповідачем ОСОБА_2 .
Крім того, банком не наведено інших доказів існування погоджених сторонами будь-яких істотних умов договору, крім тих, що зазначені лише у вище зазначених документах, і з якими, як вважав банк, позичальник був ознайомлений.
Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, розумів відповідач, підписуючи заяву-Анкету про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, щодо сплати неустойки та щодо їх розмірів і порядку нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16-ц15) і не спростовано позивачем при розгляді указаної справи.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність в Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату неустойки за користування кредитними коштами, надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватись як стандартна типова форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують указаних обставин.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Надані позивачем «Умови та Правила надання банківських послуг «Приватбанку», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого тексту договору.
Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови договору користування кредитними коштами, вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625,1048 ЦК України, позивачем не пред`являлись.

Колегія суддів звертає увагу на те, що не можливо ідентифікувати, що довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 55 днів пільгового періоду», та Анкета заява ОСОБА_1 , це складові одного кредитного договору.

Разом з тим, матеріали справи не містять підписані відповідачем інші документи, що є обов`язковими складовими договору надання банківських послуг. Так, Умови та Правила надання банківських послуг, пред`явлені банком в додатку до позовної заяви, не містять підпису клієнта банку.

Суд першої інстанції, правильно відмовив у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 відсотків у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині, вказавши, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.

У даному випадку, на думку колегії суддів, договірні правовідносини виникли між Банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року №1023-ХІІ).

Згідно п. 22 частини 1 указаного Закону споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує, або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09.04.1985 року «39/248 на 106 пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Тому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі за № 342/180/17 від 03.07.2019 року, при розгляді аналогічної справи у іншому провадженні, в даному випадку відсутні підстави вважати, що при укладені договору з позичальником кредитор ПАТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон №2147-VІІ) про повідомлення споживача про умови кредитування та погодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладення на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Саме така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Що стосується стягнення відсотків за користування кредиту, то як вбачається з Анкети-заяви від 02.03.2009 року, зазначена процентна ставка за кредитом 2,5 % на місяць на залишок заборгованості.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 02.03.2009 року, сальдо поточної заборгованості становить станом на 29.05.2018 року 0, 00 грн., остання заборгованість була 31.10.2013 року в розмірі 28,99 грн.
Апеляційний суд встановив, що позивач в обґрунтування позову зазначив, що надав відповідачеві кредитну картку із встановленим лімітом кредитних коштів в сумі 2000,00 грн., але в розрахунках заборгованості позивачем не зазначено заборгованості відповідача по тілу кредиту, тоді не зрозумілим є те, яким чином були нараховані проценти, пеня і штрафи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 204/6608/18 провадження № 61-19087св19 від 09 січня 2020 року.
Крім того, відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам і військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за не виконання зобов`язань перед підприємством, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Згідно довідки Христинівського районного військового комісаріату МОУ від 09.07.2018 № 124, ОСОБА_1 проходив строкову військову службу в Збройних Силах з 25.07.1995 року по 23.05.2002 року, військову службу за призовом під час мобілізації з 14.08.2015 року по 12.01.2017 року, перебував в зоні АТО з 05.10.2015 року по 02.12.2015 року та з 01.04.2016 року по 30.10.2016 року (а.с. 34).

Як вбачається із розрахунків заборгованості за договором № б/н від 02.03.2009 року, остання сума погашення за наданим кредитом була здійснена 25 серпня 2015 року в розмірі 272,94 грн. (а.с. 6 на звороті), в той час коли відповідач ОСОБА_2 перебував на військовій службі за призовом під час мобілізації, що підтверджується довідкою Христинівського районного військового комісаріату МОУ від 09.07.2018 № 124.

Крім того, АТ КБ «Приватбанк» на підтвердження своїх вимог також надало ще одну Анкету заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Дана Анкета-заяв датована 18 серпня 2015 року, в той час коли відповідач ОСОБА_2 перебував на військовій службі за призовом під час мобілізації.
Колегія суддів звертає увагу, що Анкета-заява від 18.08.2015 року не може бути доказом у даному спорі, оскільки Банк просить стягнути заборгованість по Анкеті-заяві від 02.03.2009 року.
Отже, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо стягнення з боржника на користь Банку заборговану суму за тілом кредиту у розмірі 614,00 грн., оскільки, згідно розрахунку заборгованості, відсутній борг по тілу кредиту.
Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того ч. 2 ст. 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує повністю або частково та ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення у разі неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні вимоги. В іншій частині судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, тому підлягає залишенню без змін.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 17 вересня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» 614 грн. непогашеного тіла кредиту скасувати та ухвали в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 13 лютого 2020 року.

Головуючий В.Г. Бородійчук

Судді О.В. Карпенко

В.О. Єльцов