Справа № 454/1792/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2020 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

за участю секретаря Мандрик І.Я.,

представника позивача - адвоката Поліщук О.Л.

представника відповідача - адвоката Смолинця В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сокалі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з даним позовом та просить усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві власності будинком АДРЕСА_1 , шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування вищевказаним житловим будинком.

Свої вимоги мотивує наступним.

Він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 .

У вказаному будинку зареєстровані позивач, його мама, відповідачка - дружина та їх дві дочки.

ОСОБА_2 , яка була зареєстрована по місцю проживання у даному будинку як член сім`ї власника без частки житла 02.07.2018р. без пояснень та попередження виїхала у невідомому напрямку і на даний час, більше року, за вказаною адресою не проживає.

Зазначає, що звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, тому після розлучення відповідачка не буде членом сім`ї.

Відповідачка більше року не проживає у будинку позивача, не сплачує комунальні платежі, її особистих речей в будинку не має і взагалі втратила статус члена сім`ї та виїхала на інше місце для постійного проживання.

Факт реєстрації відповідача позбавляє можливості в повній мірі використовувати об`єкт власності та чинить перешкоди у належному користуванні та розпорядженні його майном.

Відповідач ОСОБА_2 надала відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Свої заперечення мотивує наступним.

Вони перебували у зареєстрованому шлюбі 26 років і мають двох спільних дітей.

На даний час шлюб між сторонами розірвано.

У будинку АДРЕСА_1 вони спільно проживали 26 років, до липня 2018 року, аж поки позивач насильницьким способом вигнав її не вулицю і з цього часу вона не мала фізичної змоги проживати за вказаною адресою.

За час спільного сімейного проживання з позивачем, вони спільними трудовими зусиллями та грошовими затратами значно збільшили житловий будинок з надвірними будівлями.

Зазначає, що майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Фактично вона є співвласником вказаного житлового будинку набутого сторонами під час спільного проживання і вимоги про визнання її такою, що втратила право на користування житловим будинком є безпідставними.

Позивач та його представник - адвокат Поліщук О.Л. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. В обгрунтування надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач та її представник - адвокат Смолинець В.І. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування надали пояснення аналогічні викладеним у запереченні на позовну заяву.

Заслухавши сторони та дослідивши докази по справі, суд дійшов наступних висновків.

З дослідженого свідоцтва про право власності на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Бутинської сільської ради №14 від 18.03.2008р.

З довідки виданої старостою у селах: Бутини, Піддовге, Пристань, Шишаки Великомостівської міської ради вбачається, що у будинку позивача зареєстровані: дружина ОСОБА_2 - відповідач, їх діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і мама позивача - ОСОБА_5 .

З дослідженого акту складеного комісією виконавчого комітету Великомостівської міської ради №746 від 02.05.2019р. встановлено, що відповідач ОСОБА_2 в належному позивачу будинку АДРЕСА_1 , однак фактично не проживає з липня 2018 року.

Згідно положень ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу ст.9 Конституції України, Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним.

Згідно зі ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів її сім`ї.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Виходячи з аналізу ст.ст.383, 391, 405 ЦК та стст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення ст.ст.383, 391 ЦК передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК, стст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї.

З наведених норм встановлено, що цивільне законодавство не передбачає права користування житлом за особами, які хоча правомірно вселилися у житло власника, але на час розгляду справи не є членами його сім`ї та не проживають у належному позивачу будинку, а тому, підстави подальшої реєстрації місця проживання відповідачів у належному позивачу будинку відсутні.

Крім того, позивач покликається на те, що відповідач, будучи зареєстрованим в належному йому будинку, можуть користуватися ним, створювати негативну обстановку для проживання його матері, що слід розцінювати як перешкоди у володінні та користуванні спірним будинком.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселилися в квартиру і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач є власником будинку. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.02.1993р. по 23.10.2019 року. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, а тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Разом з тим, в ході розгляду справи, повідомлення про час та місце розгляду справи направлені ОСОБА_2 в с.Двірці Сокальського району Львівської області були отримані останньою, що стверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Крім того, тривала відсутність відповідачки свідчить про те, що вона має інше місце проживання, а її покликання про те, що житловий будинок, який ОСОБА_1 успадкував після смерті батька за заповітом є спільною сумісною власністю подружжя спростовано в судовому засіданні.

Зокрема, довідкою (витягом з погосподарської книги) №105/02-09 від 20.01.2020р. встановлено, що згідно погосподарської книги №11 ПГО номер 663 був відкритий на господара (власника) колгоспного двору гр. ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; йому належав житловий будинок , загальна площа -77,0кв.м., житлова площа - 47,2кв.м., земельна ділянка для ОЖБ - площею 0,25га. На даний час власником житлового будинку АДРЕСА_1 , згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_3 від 09.06.2008р. на підставі рішення №14 від 18.03.2008р. і згідно поданої заяви, враховуючи заповіт батька - ОСОБА_6 , складений у Бутинській сільській раді 25.05.2000р. №71.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву стверджувала, що позивач у липні 2018 року насильницьким способом вигнав її на вулицю і з цього часу вона не мала фізичної змоги проживати за визначеною адресою.

Разом з цим, вона не надала жодних доказів про те, що відповідач насильницьким способом вигнав її з будинку і остання намагалася вселитися в нього.

При цьому згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Суд, оцінивши вимоги про визнання ОСОБА_2 із житлового будинку АДРЕСА_1 на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, дійшов висновку, що виселення відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що відповідач має постійне місце проживання в будинку своїх батьків в с.Двірці Сокальського району.

За таких підстав, позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Сокальський районний суд Львівської області.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення воно може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07.02.2020 року.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий: М. Я. Адамович