Справа № 445/1044/20 Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський О.М.
Провадження № 22-ц/811/2289/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Савуляка Р.В., Приколоти Т.І.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 липня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо свого батька ОСОБА_4 , в обгрунтування якої зазначала, що останній безпідставно вчиняє скандали та сварки, з надуманих та малозначимих приводів, ображає її нецензурними словами, звинувачує в тому, що вона ніде не працює, мали місце випадки застосування фізичного насильства, погрожував тим, що вижене її з дому та вчиняв інші дії, які негативно позначаються на її психічному стані та здоров`ї. Звертає увагу, що за постановою судді Золочівського районного суду ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Як наслідок просить видати обмежувальний припис у вигляді заборони ОСОБА_4 перебувати в місці їх спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , заборонити останньому наближатись не менше ніж 300 метрів до місця її проживання за вказаною адресою, заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати її, вести з нею листування, телефонні переговори та ін., вказаний припис просить видати строком на шість місяців.

Рішенням Золочівського районного суду Львівської області 13 липня 2020 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_4 про видачу обмежувального припису відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що останній безпідставно вчиняє скандали та сварки, з надуманих та малозначимих приводів, ображає її нецензурними словами, звинувачує в тому, що вона ніде не працює, мали місце випадки застосування фізичного насильства, погрожував тим, що вижене її з дому та вчиняв інші дії, які негативно позначаються на її психічному стані та здоров`ї. Звертає увагу, що за постановою судді Золочівського районного суду ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Вказує на те, що кривдник постійно вчиняє щодо постраждалої особи психологічне, економічне та фізичне насильство. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити заяву про видачу обмежувального припису.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представники ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просив рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, викладених у відзиві на скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, тому їхня неявка відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, тому колегія суддів, вважає за можливе проводити без їхньої участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 являється донькою ОСОБА_4 , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження.

Шлюб між ОСОБА_4 та матір`ю заявника розірвано, що убачається із копії судового рішення, долученого до матеріалів справи.

ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , а також ОСОБА_6 (зведений брат заявника) та ОСОБА_7 (матір заявника та колишня дружина ОСОБА_4 ) проживали за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний будинок, згідно свідоцтва про право власності належить ОСОБА_4 .

Останній зареєстрований у вказаному будинку з травня 2020 року, хоча фактично там не проживає з квітня 2020 року. Вказана обставина сторонами не оспорювалась в суді першої інстанції.

Окрім цього, сторони в суді першої інстанції підтвердили, що в провадженні Золочівського районного суду Львівської області перебуває справа за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, зокрема будинку за адресою АДРЕСА_1 . Вказана судова справа розпочата в листопаді 2019 року. На даний час спір щодо майна не вирішено.

Постановою судді Золочівського районного суду Львівської області від 04.02.2020 ОСОБА_4 визнано винним за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, зокрема за вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , а саме психологічного насильства вираженого у криках та сварках, що завдало шкоди психологічному здоров`ю ОСОБА_1 . Вказана постанова набрала законної сили та до суду апеляційної інстанції не оскаржувалась.

Відповідно до ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі Закон).

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для видачі обмежувального припису, колегія суддів приходить до висновку, що заявником не доведено, а матеріали справи не містять достатніх, достовірних та переконливих підстав вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника у зв`язку з відмовою у видачі обмежувального припису.

Судом встановлено, що 04.02.2020 ОСОБА_4 притягався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (психологічного) відносно заявника.

Проте, ні до цього, ні після, до відповідальності за вчинення домашнього насильства ОСОБА_4 не притягувався.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтвердив той факт, що особи спільно не проживають, хоча ОСОБА_4 є власником житлового будинку, де проживає заявник, зареєстрований в цьому ж будинку, має до нього повний доступ, однак з квітня 2020 року до будинку не приходить та з донькою не спілкується, хоча об`єктивних перешкод у цьому фактично немає.

Згідно висновку спеціаліста (лікаря судово-психіатричного експерта) № 10К від 17.04.2020, ОСОБА_1 має розлади психічної діяльності, які з`явились внаслідок тривалої стресової ситуації на побутовому рівні, яка пов`язана з відношенням рідного батька до неї, який постійно здійснює на неї моральний та психологічний тиск. Остання виявляє ознаки посттравматичного стресового розладу, який перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із поведінкою батька ОСОБА_4 , та його постійним морально-психологічним тиском на неї.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо критичної оцінки даного висновку спеціаліста, оскільки із дослідницької частини висновку убачається, що такий описує ситуацію зі слів досліджувальної ОСОБА_1 , а також показань ОСОБА_8 , що існує причинно-наслідковий зв`язок між станом заявника та діями ОСОБА_4 , так як в своїй більшості такі висновки ґрунтуються лише на словах заявника.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 13 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:25.09.2020

Головуючий

Судді