Житомирський апеляційний суд
Справа №295/1472/18 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 48 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання: Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №295/1472/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Комунального підприємства «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №5» Житомирської міської ради про відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 березня 2020 року, яке ухвалено суддею Перекупкою І.Г. в м.Житомирі

встановив:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача завдану внаслідок залиття квартири матеріальну шкоду в розмірі 11713,25 грн. та понесені судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що є співвласником квартири АДРЕСА_1 . 24 липня 2017 року належну їй квартиру було затоплено з вини відповідача, яка є власником квартири АДРЕСА_2 даного будинку, внаслідок самовільного перенесення ванної кімнати до житлової кімнати квартири. Обставини та причини затоплення зазначено у акті від 25.07.2017 року, який складено комісією КП «ВЖРЕП №5» Житомирської міської ради. В добровільному порядку відповідач не бажає відшкодовувати завдані позивачу збитки, у зв`язку з чим вона звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 19 березня 2020 рокупозов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 23 995 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок залиття квартири, 705 грн. судового збору та 1045 грн. витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Богунського районного суду м.Житомира від 19 березня 2020 рокута ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ніякого залиття квартири позивача з вини апелянтів не було, оскільки ніякого перепланування квартири нею не здійснювалося, що підтверджується технічним паспортом на житло. При цьому, її квартиру ніхто не обстежував та не складав жодних документів, про залиття квартири їй нічого не відомо. Вказує, що акт, у якому зафіксовано причини та наслідки залиття, складений без її участі та не відповідає формі акта про залиття, яка передбачена Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 75, тому даний акт не є належним та допустимим доказом. Заявник вважає помилковим висновок суду першої інстанцій щодо покладення в основу рішення висновку судової будівельно-технічної експертизи від 12 серпня 2019 року, оскільки висновки даної експертизи гуртуються на припущеннях та не вказують на причину залиття квартири позивача

Крім того, вважає, що суд безпідставно стягнув з позивача матеріальну шкоду в розмірі 23 995 грн., оскільки позивач не збільшувала розмір позовних вимог. Також позивач не надала доказів щодо понесених нею витрат на правничу допомогу, а тому підстав для їх стягнення у суду не було.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач просила апеляційну скаргу відповідача відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. При цьому зазначила, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції під час розгляду справи вірно встановив обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з нормами чинного законодавства.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив їх задовольнити.

Представник позивача доводи апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи КП «ВЖРЕП №5» Житомирської міської ради в судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин. Про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи, який не з`явився в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 14.01.2005 року, є співвласником квартири АДРЕСА_1 (т.1 а.с.18).

Згідно договору купівлі-продажу від 05 липня 2013 року слідує, що ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_3 (т.1 а.с.36-48).

Судом встановлено, що 24.07.2017 року відбулось затоплення квартири АДРЕСА_4 зі сторони квартири АДРЕСА_2 внаслідок перепланування квартири.

Згідно акту від 25.07.2017 року, який складений комісією та затверджений директором КП «ВЖРЕП-5» Житомирської міської ради слідує, що 24.07.2017 року відбулось затоплення квартири АДРЕСА_5 , внаслідок самовільного перенесення ванної кімнати власником квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 в іншу сторону без проектної документації. Рекомендовано усунути протікання водовідведення, холодної води та каналізації. Зазначений акт містить підписи членів комісії, підписи мешканців квартир відсутні (т.1 а.с.6).

Згідно локального кошторису на ремонтно-будівельні роботи по квартирі АДРЕСА_1 вартість робіт складає 11 713,25 грн. (т.1 а.с.7-14).

Вартість матеріального збитку, що визначений згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №869/09.19 від 12.08.2019 року, складає 23995 грн. (т.1 а.с.127-162).

Задовольняючи позовні про відшкодування майнової шкоди на суму 23995 грн., суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи була встановлена вина відповідача у не виконанні зобов`язання щодо утримання в належному стані помешкання, заподіяння шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останньої в її заподіянні.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Стаття 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна (частина перша та друга статті 23 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник, зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт, який повинен встановлювати причини залиття, зокрема чи залиття спричинено унаслідок несправності внутрішньобудинкових мереж водопостачання та водовідведення та з`ясування питання чи не було це наслідком недбалості осіб, мешканців квартир або інші обставини, що могли спричинити залиття. Форма вказаного акта встановлена в додатку № 4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій.

Судом першої інстанції встановлено, що залиття квартири позивача відбулось внаслідок самовільного перенесення ванної кімнати власником квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , в іншу сторону без проектної документації, про що складено відповідний акт.

Також районний суд виходив з того, що акт про залиття квартири позивача є належним доказом, який підтверджується також показами свідків та висновком судової будівельно-технічної експертизи, дані докази в своїй сукупності доводять причинний зв`язок між завданням шкоди та виною відповідачів.

Будь-яких доказів на спростування зазначених у акті відомостей про події залиття, причини та обсяги пошкоджень відповідач не надала. З огляду на викладене її доводи про неналежність і недопустимість вказаного акту та непідтвердження ним її вини у залитті належної позивачу квартири є помилковими.

За змістом частини другої статті 1166 ЦК України цивільне законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Тобто позивач має надати суду лише докази наявності шкоди, а докази спростування своєї вини має надати відповідач.

Судом першої інстанції встановлено факт завдання позивачу майнової шкоди, внаслідок залиття водою її квартири.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції правильно зауваживши, що у справах про відшкодування шкоди діє презумпція вини відповідача, на останнню покладено обов`язок її спростування, дійшов обґрунтованого висновку, що акт про залиття квартири позивача, хоча і складений без участі відповідача, не спростовує її вину. Суд першої інстанції належним чином перевірив доводи позивача, що обстеження квартири відповідача проводилося у присутності слюсаря-сантехника ОСОБА_4 , який під час допиту його як свідка в суді першої інстанції, підтвердив факти, відображені в акті про залиття.

Вказані обставини також були підтверджені показами свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , яким суд дав належну оцінку.

Крім того, згідно висновків судової будівельно-технічної експертизи № 869/09.19 від 12.08.2019 року, вартість відновлюваного ремонту, який необхідно здійснити з метою усунення наслідків залиття і відновлення пошкоджених через залиття приміщень квартири АДРЕСА_1 складає 23995 грн, а розмір завданих позивачу збитків на день проведення дослідження складає 22 640 грн. Зі змісту даного висновку слідує, що дослідження приміщення квартири АДРЕСА_1 проводився експертом через рік після події. На момент події (залиття) квартири, яке відбулось 24.04.2017 року, в приміщеннях квартири присутнім не був, а тому експертом для надання відповіді на питання щодо факту, дати та причини залиття були вивчені документи з матеріалів справи. При цьому визначити причину залиття та причинно-наслідковий зв`язок між залиттям і спричиненням матеріальних збитків не вбачається можливим. Разом з тим, експертом у висновку було зазначено, що характер та ознаки виявлених пошкоджень, які наявні в квартирі позивача та вказані в акті від 25.07.2017 року, мають ознаки, що спричинені дією рідини, яка проникла з приміщень, розташованих поверхом вище (т.1 а.с.127-134).

Вказаний висновок експерта колегія суддів визнає обґрунтованим, таким що не суперечить іншим матеріалам справи, не викликає сумніву в його правильності та вважає належним, допустимим, достовірним доказом у даній справі.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що затоплення квартири позивача могло відбутися через залиття з квартир, які розташовані над квартирою відповідача, останньою не надано, хоча з урахуванням положень ст. 1166 ЦК України та ст.ст. 12, 81 ЦПК України, це є її обов`язком.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що шкода завдана позивачу залиттям квартири була спричинена внаслідок самовільного перенесення ванної кімнати власником квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 в іншу сторону без проектної документації, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову про відшкодування майнової шкоди, навівши відповідні мотиви.

Інші доводи апеляційних скарг також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і на законність оскаржуваного рішення не впливають, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Однак, при вирішенні цього спору суд першої інстанцій допустив порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності.

Цей принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на збільшення або зменшення розміру позовних вимог, зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист.

Положеннями постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України (2004 року) та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК України (2004 року) вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Таким чином, з урахуванням принципу диспозитивності суд може вийти за межі позовних вимог лише у передбачених законом випадках.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просила стягнути майнову шкоду в розмірі 11713 грн. Однак суд першої інстанції вийшов за межі заявлених ОСОБА_1 позовних вимог та стягнув з відповідача на користь позивача 23 995 грн. матеріального збитку, що визначений згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №869/09.19 від 12.08.2019 року. Однак позивач, після проведення вказаної експертизи таких вимог не заявляла і заяв про збільшення позовних вимог в порядку передбаченому ст. 49 ЦПК України до суду не подавала.

Таким чином рішення у даній частині підлягає зміні шляхом зменшення розміру матеріальної шкоди з 23 995 грн. 00 коп. до 11 713 грн. 25 коп.

Також колегія суддів не може погодитися з рішенням суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1045 грн. витрат на правничу допомогувиходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З матеріалів справи слідує, що позивачу ОСОБА_1 в суді першої інстанції надавалася правнича допомога адвокатом Зубрицьким Є.В., який здійснює свою діяльність згідно зі свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю, виданого на підставі рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатів Житомирської області № 58/1 від 12.01.2017 р. та представляв інтереси позивача згідно з ордером на надання правової допомоги від 07.02.2018 р. (а.с.26-а)

Адвокатом ОСОБА_7 був наданий розрахунок гонорару з надання правової допомоги на суму 1045 грн. (а.с.27). Разом з тим, договору про надання правових послуг від 06.02.2018 року, як і документів, які б свідчили про оплату гонорару, розмір та порядок якого, був визначений договором про надання правничої допомоги, матеріали справи не містять.

Крім того, матеріали справи також не містять детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Хомчук В.А., яка також надавала правничу допомогу позивачу ОСОБА_1 в суді першої інстанції.

Таким чином, враховуючи ту обставину, що позивач не довела в суді першої інстанції належними доказами понесення нею витрат на правничу допомогу в розмірі 1045 грн, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для їх стягнення, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргуОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 19 березня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, завданої залиття квартири змінити, зменшивши розмір матеріальної шкоди з 23 995 грн. 00 коп. до 11 713 грн. 25 коп.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1045 грн. витрат на правничу допомогу скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 вересня 2020 року.

Головуючий: Судді: