ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2020 року м. Херсон

Справа №649/104/20

Провадження № 22-ц/819/1204/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий Бездрабко В.О. (суддя-доповідач)

судді: Базіль Л.В.,

Приходько Л.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 13 квітня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Гапоненка Р.В., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 05 квітня 2018 року, згідно якого отримав кредит у розмірі 15000,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Своїм підписом у заяві позичальник підтвердив, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які опубліковані на сайті банку www.privatbank.ua, складає між сторонами договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

В порушення взятих на себе зобов`язань позичальник умови договору належним чином не виконував, у зв`язку з чим допустив утворення заборгованості, яка станом на 15 грудня 2019 року становить 45031,52грн., з яких: 32244,20грн. заборгованість за тілом кредиту; 4526,81грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 5639,96грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 500,00грн штраф (фіксована частина) та штраф (процентна складова) у розмірі - 2120,55грн., яку банк просив стягнути з відповідача, а також судові витрати по справі у сумі 2102,00грн.

Рішенням Великолепетиського районного суду Херсонської області від 13 квітня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 05 квітня 2018 року у розмірі 32244,61грн., а також судові витрати по справі у сумі 1505,47грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду від 13 квітня 2020 року, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині незадоволених позовних вимог скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В решті рішення суду залишити без змін.

Скарга мотивована тим, що позичальник підписавши анкету-заяву фактично підтвердив, що ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а отже погодився з укладенням договору приєднання. При цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен.

Крім того, відповідачем було підписано довідку про умови кредитування (паспорт споживчого кредиту), в якій останній особистим підписом підтвердив ознайомлення з основними умовами кредитування з використанням кредитної картки.

Тобто, відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування, у зв`язку з чим суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за простроченими процентами та штрафом, а також нарахованих відсотків за ст.625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористався.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 05 квітня 2018 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 15000,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складає між сторонами договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді.

До позовної заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» ресурс.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача перед АТ КБ «ПриватБанк» станом на 15 грудня 2019 року становить 45031,52грн., яка складається з: 32244,20грн. заборгованість за тілом кредиту; 4526,81грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 5639,96грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 500,00грн штраф (фіксована частина) та штраф (процентна складова) у розмірі - 2120,55грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 32244,20грн., суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. В цій частині рішення суду не оскаржується, а відтак згідно ст.367 ч.1 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, а також штрафів за порушення строків виконання договірних зобов`язань, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для їх стягнення з відповідача, зважаючи на те, що надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг підпису ОСОБА_1 не містять, а тому їх не можна розцінювати, як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05 квітня 2018 року.

Колегія суддів погоджується із висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

У анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанк» від 05 квітня 2018 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді штрафів за порушення зобов`язання, а також розміру процентів за користування кредитними коштами.

Банк, пред`явивши вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості: заборгованість за простроченими процентами, заборгованість за процентами нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, а також штрафи за порушення строків платежів.

Банк, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 05 квітня 2018 року, посилався на підписану відповідачем довідку про умови кредитування та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на сайті:https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору, в яких визначені, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, у тому числі, проценти за несвоєчасне погашення кредиту, пені та штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови.

При цьому, матеріали справи довідки про умови кредитування підписаної відповідачем не містять, так як і не містять підтверджень, що саме із розміщеними банком на сайті кредитора Тарифами, Умовами та правилами у вказаній редакції був ознайомлений відповідач і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів та штрафів, та, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» підпису відповідача не містять.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів та штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, надані банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, а тому їх не можна розцінювати, як складову кредитного договору, укладеного між сторонами 05 квітня 2018 року шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за простроченими процентами у розмірі 4526,81грн. та штрафів у загальному розмірі 2620,55грн. є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у рішенні по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодив зі споживачем саме ті умови, про які вважав узгодженими банк.

Що стосується вимог про стягнення процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У позовній заяві банк зазначив, що згідно п.1.1.6.1 Договору, договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання. Якщо на протязі цього строку жодна з сторін не проінформує другу сторону про припинення даного договору, він автоматично лонгується на той же строк.

Отже, у відповідності до цього пункту строк дії договору мав закінчитися 05 квітня 2019 року. Матеріали справи не містять даних, що договірні відносини між сторонами припинилися, а отже є пролонгованими до 05 квітня 2020 року, що позивачем не заперечується.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Таким чином, положення наведеної норми права підлягають застосуванню після закінчення договірних правовідносин, які як зазначив банк та було встановлено судом, на час звернення позивача до суду не є припиненими, а отже нарахування заборгованості та проведення її стягнення у порядку ст. 625 ЦК України задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилань, які б вказували на незаконність ухваленого у справі рішення.

Оскільки місцевим судом повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 13 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно ст.389 ч.3 п.2, ст.19 ч.6 п.1 ЦПК України.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді: Л.В. Базіль

Л.А. Приходько