Житомирський апеляційний суд
Справа №286/3881/18 Головуючий у 1-й інст. Кулініч Я. В.
Категорія 48 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Ковальської Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №286/3881/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 18 листопада 2019 року, ухвалене під головуванням судді Кулініча Я.В. в м. Овручі,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя. В обгрунтування позову вказувала, що між нею та відповідачем 22 серпня 2015 року було укладено шлюб, від шлюбу дітей не мають. За час спільного проживання склалися обставини, що призвели до неможливості подальшого спільного проживання. Між ними почали виникати неприязні стосунки, розбіжності і непорозуміння, щодо подальшого сімейного життя. Почуття поваги і кохання втратили, шлюбні відносини припинені. В сімейному житті постійно були присутні сварки та образи, сторони не могли дійти спільної згоди із вирішення важливих питань. Всі спроби примиритися та дійти до порозуміння, закінчувалися невдало. Сім`я розпалася остаточно та зберегти її неможливо. За час спільного проживання, з метою купівлі квартири, були накопичені кошти. Оформлення права власності на квартиру мало бути вчинено на відповідача, у зв`язку з чим 29 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири за будівельним номером 66 в багатоквартирному житловому будинку з цокольним поверхом, що зводиться АДРЕСА_1 будівельною адресою: АДРЕСА_2 . Вартість квартири за попереднім договором була визначена в розмірі 793 788 грн 11 коп. З невідомих причин, 21 червня 2018 року попередній договір було розірвано та повернуто відповідачу грошові кошти в сумі 608 364 грн 18 коп. Відповідач частину коштів належних їй не повернув. Враховуючи вищевикладене, просила розірвати шлюбу між нею та відповідачем, зареєстрований 22 серпня 2015 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Коростеню реєстраційної служби Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №366, та поділити спільне сумісне майно подружжя, що складається з грошових коштів в розмірі 608 364 грн 18 коп., шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 304 182 грн 09 коп.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 18 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 22 серпня 2015 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Коростеню реєстраційної служби Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області, актовий запис №366, розірвано. Відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 в частині позовних вимог про поділ майна подружжя.

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 , посилаючись на те, що суд відмовив в задоволенні позову в частині поділу майна незаконно, а також неправомірно врахував докази, які містяться в матеріалах справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати частково, в частині відмови в задоволенні позову про поділ майна подружжя, задовольнивши позовні вимоги в цій частині. Зокрема вказує, що на адресу суду першої інстанції був надісланий лист від ОСОБА_4 , в якому він зазначає, що жодних договорів, які можуть стосуватися купівлі квартири чи іншого майна, між ним та відповідачем не посвідчувалось, витребувані судом договори відсутні. Даний лист був покладений в мотивувальну частину рішення щодо відмови в задоволенні позову про поділ майна подружжя. Вважає, що лист від ОСОБА_4 було надіслано на адресу суду зацікавленою особою, яка мала на меті отримати рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги апелянта про поділ майна подружжя.

Рішення суду першої інстанції в частині розірвання шлюбу не оскаржується, а тому апеляційним судом на предмет законності та обгрунтованості не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 22 серпня 2015 року серії НОМЕР_1 .

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обгрунтовувала свої позовні вимоги в частині поділу майна подружжя тим, що за час спільного проживання сторін ними були накопичені грошові кошти для купівлі квартири. 29 вересня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири за будівельним номером 66 в багатоквартирному житловому будинку з цокольним поверхом, що зводиться АДРЕСА_1 будівельною адресою: АДРЕСА_2 . Вартість квартири за попереднім договором була визначена в розмірі 793 788 грн 11 коп. З невідомих причин, 21 червня 2018 року попередній договір було розірвано та повернуто відповідачу грошові кошти в сумі 608 364 грн 18 коп. Відповідач частину коштів належних позивачці не повернув.

Згідно з положеннями частини третьої статті 368 ЦК України та частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за договором є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, за взаємною згодою.

Згідно частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

На обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 надала копію попереднього договору від 29 вересня 2017 року. Із змісту цього договору вбачається, що предметом договору є квартира в с. Гнатне Києво-Ствятошинського району Київської області. Попередній договір підписаний продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_2 .

Із змісту копії попереднього договору від 29 вересня 2017 року не вбачається, що ОСОБА_4 , був стороною цього договору, або ОСОБА_5 укладав договір за довіреностю від імені ОСОБА_4 .

Таким чином, ОСОБА_4 не є стороною попереднього договору від 29 вересня 2017 року.

Разом з тим, обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилалася на те, що попередній договір 29 вересня 2017 року був укладений між відповідачем та ОСОБА_4

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що листи представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 від 13 липня та 14 листопада 2019 року підтверджують її позовні вимоги є безпідставними.

Так, 13 липня 2018 року в листі адвокату Зикіну Д.Т., представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 повідомила, що 29 вересня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в м. Києві укладений попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов`язувались в майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири за будівельним номером 66 в багатоквартирному житловому будинку з цокольним поверхом, що зводиться АДРЕСА_1 будівельною адресою АДРЕСА_2 . При цьому ОСОБА_2 з метою підтвердження намірів за основним договором прийняв на себе зобов`язання сплатити забезпечувальний платіж в загальному розмірі 793 788 грн 11 коп. При цьому під час підписання договору ОСОБА_2 сплатив частину забезпечувального платежу у розмірі 402 000 грн, решту забезпечувального платежу ОСОБА_2 був зобов`язаний сплатити в порядку, визначеному умовами попереднього договору. Так, ОСОБА_2 з врахуванням п.4.4. попереднього договору сплатив частину забезпечувального платежу у розмірі 78 357 грн 62 коп. 26 грудня 2017 року, у розмірі 75 768 грн 15 коп. 30 березня 2018 року, у розмірі 52 238 грн 41 коп. 24 травня 2018 року. Водночас, 21 червня 2018 року сторони попереднього договору від 29 вересня 2017 року дійшли згоди про його розірвання та уклали додаткову угоду №1. У зв`язку з цим від імені ОСОБА_4 ОСОБА_2 були повернуті сплачені ним грошові кошти загальною сумою 608 364 грн 18 коп., а зобов`язання за попереднім договором припинені.

В листі від 14 листопада 2019 року адресованому Овруцькому районному суду Житомирської області представник ОСОБА_4 ОСОБА_6 , зазначила, що 24 травня 2018 року сторони попереднього договору від 29 вересня 2017 року дійшли згоди про його розірвання, про що уклали додаткову угоду. ОСОБА_2 були повернуті сплачені ним грошові кошти на підставі попереднього довогову від 29 вересня 2017 року загальною сумою 608 364 грн 18 коп. Водночас, не мають можливості надати копії запитувальних документів, оскільки останні не зберіглись.

Отже, в листі від 13 липня 2018 року зазначено, що сторони попереднього договору від 29 вересня 2017 року розірвали його 21 червня 2018 року, а в листі від 14 листопада 2019 року дата розірвання договору зазначена 24 травня 2018 року.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що укладення попереднього договору 29 вересня 2017 року, його розірвання 21 червня 2018 року та повернення ОСОБА_2 коштів в сумі 608 364 грн 18 коп. не можуть бути підтверджені листами представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 , оскільки ці листи не є належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.77, 78 ЦПК України.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України визначено, що доказування не може грунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині позовним вимог про поділ майна подружжя, оскільки ці вимоги не доведені належними та достимими доказами ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позову про поділ майна подружжя відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 258, 268, 367, 368, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 18 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 12 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді