Дата документу 23.09.2020 Справа № 310/9478/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 310/9478/19 Головуючий у 1-й інстанції: Вірченко О.М.
Провадження №22-ц/807/1998/20 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В., Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Бердянської міської ради Запорізької області про визнання незаконною та скасування реєстрації місця проживання,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Бердянської міської ради Запорізької області про визнання незаконною та скасування реєстрації місця проживання.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 .

Право спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1/2 частку вказаної квартири припинено у відповідності з п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України внаслідок її продажу з аукціону в порядку і спосіб, встановлені законом.

Квартира має житлову площу 30,5 кв.м., загальну площу 52,2 кв.м., складається з двох ізольованих житлових кімнат. У зв`язку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов`язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками.

19 серпня 2016 року ОСОБА_1 стало відомо про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 11 червня 2014 року надали до територіального підрозділу Державної міграційної служби України в м. Бердянську частково недійсні правовстановлюючі документи, а саме свідоцтво про право власності за яким ніби-то співвласниками квартири на час звернення до територіального органу Державної міграційної служби України були ОСОБА_2 , ОСОБА_3

ОСОБА_1 , як новий співвласник квартири, ніколи не надавала згоди на реєстрацію в квартирі ОСОБА_7 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . Вказані особи ніколи не проживали у вказаній квартирі, яка за своїми санітарно-технічними характеристиками не придатна для проживання дітей, у зв`язку з чим вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила суд:

Визнати незаконною та скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Бердянської міської ради Запорізької області про визнання незаконною та скасування реєстрації місця проживання, відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2020 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не взяв до уваги, що ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 були зареєстровані без згоди іншого співвласника, тобто позивачки, отже, маються ознаки самоправного вселення, що свідчить про недобросовісну поведенку відповідачів, що виражені у здійсненні дій, які в майбутньому можуть порушити права позивачки. Оскільки відповідачі до спірної квартири не вселялися та в ній не проживають, тому суд мав би задовольнити позов та усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядженням майном шляхом сксування реєстрації місця проживання відповідачів у спірній квартирі. При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідачі забезпечені житлом, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_4 , яка належить їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 09.08.2008 року та витягу державного реєстру прав власності.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу Бердянська міська рада, ОСОБА_4 ,, ОСОБА_2 зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Бердянська міська рада, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням про врученн судової повістки (т.2 а.с. 115) до апеляційного суду не з`явилися, надала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі. Апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. (т.2 а.с. 85 ).

ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 повідомдені про дату, час та місце розгляду справи до апеляційного суду не з`явилися, надали клопотання, в яких просили розглядати справу призначену на 23 вересня 2020 року на 17.00 годину без їхньої участі. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 просили залишити без задоволення, а рішення Бердянськрого міськрайонног суду Запорізької області від 12 березня 2020 року у зазначеній справі залишити без змін. (т.2 а.с. 89-90, а.с.116-117, а.с. 157-158 ).

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд ухвалив розглядати справу у відсутність Бердянської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , яка діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегіясуддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частні або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 не доведено в судовому засіданні та не надано доказів того, що її права, як співвласниці квартири порушено реєстрацією ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчаснимй рзгляд і вирішення цивільних прав з метою ефективного захисту порушеих, невизнаних або спорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушеих, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_2 від 26.02.2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності кожному по 1/2 частки належала квартира АДРЕСА_1 . Реєстрація права власності на зазначену квартиру проведена Комунальним підприємством з технічної інвентаризації Бердянської міської ради, на підтвердження виданий витяг № 25426456 від 26.02.2010 року ( т. 1 а.с. 16).

Згідно Свідоцтва від 13 лютого 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ЧуєвоюТ.Т., зареєстрованого в реєстрі за №155, на підставі акта державного виконавця про проведення прилюдних торгів, затвердженого в.о. начальника відділу виконавчої державної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області від 21 листопада 2013 року, ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 частка двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка придбана ОСОБА_1 за 44 700,00 грн, що раніше належала ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 26 лютого 2010 року Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради. (т.1 .а.с. 9).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13 лютого 2014 року № 17758234 ОСОБА_1 є власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, серія та номер: 155, виданий 13 лютого 2014 року Чуєвою Т.Т., приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області.(т.1 .а.с. 9-зворот- 10).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 26 лютого 2010 року Управлінням житлового господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради згідно з розпорядженням від 26 лютого 2010 року № 19511, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 01 квітня 2018 року № 119218990, власником іншої 1/2 частки вказаної квартири є ОСОБА_2 (т.1 а.с. 16, 110).

Відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду від 16 липня 2014 року, яке переглядалося Апеляційним судом Запорізької області 19 квітня 2016 року та Верховним Судом 21 березня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними результатів прилюдних торгів з реалізації 1/2 частки вказаної квартири. (т.1 а.с. 29; а.с. 43-46; а.с. 47-51).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 03 листопада 2014 року було усунуто ОСОБА_1 перешкоди у володінні та користуванні 1/2 часткою вищевказаної квартири та вселено її в зазначену квартиру. (т.1 а.с. 31-32).

На виконання зазначеного рішення суду 19 січня 2015 року Бердянським міськрайонним судом Запорізьої області було видано виконавчі листи. (т.1 а.с. 33-35).

Згідно з Актом державного виконавця від 29 липня 2016 року, ОСОБА_1 вселена в двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Співвласником надано другий екземпляр ключів від квартири. (т.1 а.с. 36).

Згідно з рішенням Бердянського міськрайонного суду від 22 листопада 2017 року було визначено порядок користування двокімнатною квартирою АДРЕСА_1 . (т.1 а.с. 52-55).

У відповідності з Довідкою про реєстрацію місця проживання/перебування особи, виданою адресно-довідковим підрозділом Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області 19 серпня 2016 року, ОСОБА_4 було зареєстровано з 11 червня 2014 року за адресою: АДРЕСА_3 . В талон реєстрації ОСОБА_4 були внесені відомості про дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_9 . (т.1 .а.с. 23).

Відповідно до довідки Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області № 2301/01-3-119 від 11 січня 2017 року вбачається, що реєстрація ОСОБА_4 з дітьми у спірній квартирі здійснена на підставі заяви про реєстрацію місця проживання за згодою співвласників житла ОСОБА_3 та ОСОБА_2 11 червня 2014 року ( т. і а.с. 22).

Отже, ОСОБА_4 та її діти ОСОБА_10 , ОСОБА_11 були зареєстровані у спірній квартирі 11 червня 2014 року, тобто, коли співвласником 1/2 частини спірної квартири вже була позивачка ОСОБА_1 ( Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 було зареєстовано 13.02.2014 року, номер запису про право власності № 4665941 ).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 02 грудня 2019 року № 191062946 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на праві приватної спільної часткової власності належить по 1/4 частці квартири АДРЕСА_5 .

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як:

- пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом;

- виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій;

- абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

З ухвали Верховного Суду України від 07.07.2010 року, справа № 6-13116 св.09 викладено правовий висновок, що у зв`язку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов`язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядженням спільним майном з іншими власниками.

В постанові від 22 травня 2019 року (справа № 234/3341/15-ц), Верховний Суд прийшов до висновку про те, що недобросовісна поведінка особи, що виражена у здійсненні дій, які в майбутньому можуть порушити права інших осіб, - є формою зловживання правом.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що відповідачі були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 без згоди співвласника спірної квартири ОСОБА_1 .

В оцінці доводів апеляційної скарги колегією суддів також враховано, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 11 червня 2014 року надали до територіального підрозділу Державної міграційної служби України в м. Бердянську частково недійсні правовстановлюючі документи, а саме свідоцтво про право власності за яким ніби-то співвласниками квартири на час звернення до територіального органу Державної міграційної служби України були ОСОБА_2 , ОСОБА_3 що доводить недобросовісну поведінку ОСОБА_2 та реалізацію її прав на шкоду ОСОБА_1 .

У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

З урахуванням наведеного, враховуючи, що спірна квартира належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності з 13 лютого 2014 року, на реєстрацію ОСОБА_4 та неповнолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , необхідна була згода ОСОБА_1 , однак судом першої інстанції не встановлено, що така згода була надана, не містять відповідних доказів і матеріали справи, тому колегія суддів приходить до висновку, що відповідачі фактично вселилися у спірну квартиру самовільно, тобто не набули право користування спірною квартирою на законних підставах, що є підставою для їхнього виселення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" судам роз`яснено, що суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен з`ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 264 ЦПК України має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі.

У зв`язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред`явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд не врахував, що позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а суд згідно з частиною першою статті 264 ЦПК України має визначити, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Крім того, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, як помилково вважав суд першої інстанції у цій справі.

Суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін.

При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Аналогічні висновки зроблені у Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19).

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 обгрунтовує свої вимоги саме тим, що в порушення положень ст. ст. 321, 358 ЦК України, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 були зареєстровані у спірній квартирі без її згоди, самоправно, тобто не набули право користування спірною квартирою на законних підставах, що є підставою фактично для їх виселення, але оскільки судом першої інстанції було встановлено, що вони в спірну квартиру не вселялися та в ній ніколи не проживали, так як вона потребує ремонту та є непридатною для проживання, тому просила скасувати реєстрацію місця проживання відповідачів у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

У постанові у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що "у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням".

Оскільки, як судом першої так і судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у спірній квартирі не проживають, в квартиру не вселялись, так як квартира за своїми санітарно-технічними характеристиками не придатна для проживання,а лише зареєстровані в ній, тому підстав для їх виселення не має.

Обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування реєстрації є ефективним, а задоволення позову в цій частині забезпечить реальне відновлення порушеного права. На підставі викладеного, обгрунтовними є доводи позовної заяви про наявність правових підстав для скасування реєстрації місця проживання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 .

При цьому, колегія суддів зауважує, що скасування реєстрації місця проживання відповідачів у спірній квартирі за жодних умов не потягне за собою порушення будь- яких прав ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , так як останні належним чином забезпечені відповідним житлом, а саме, трьохкімнатною квартирою АДРЕСА_6 , право власності на яке зареєстровано за кожною особою по ј частці на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 , виданого 09.08.2008 року управлінням житлового господарства виконавчого комітету Бердянської міської ради, що також підтверджується з витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прав власності та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 02 грудня 2019 року № 191062946 (т. 1 а.с. 24).

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважа, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову, а саме скасувати реєстрацію місця проживанняОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_3 .

Аргументи апеляційної скарги частково є виправданими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2020 рокуу цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Скасувати реєстрацію місця проживанняОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_3 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 29 вересня 2020 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.