ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6354/20 Справа № 201/3195/20 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення пені та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2020 року до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення пені та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2020 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за подачу заяви про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення пені та відшкодування моральної шкоди задоволено.

Звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору в сумі 420грн. 40коп. за подачу заяви про забезпечення позову.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення пені та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2020 року в частині забезпечення позову та прийняти нове рішення, яким задовольнити заяву про вжиття заходів забезпечення позову.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення пені та відшкодування моральної шкоди.

14 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно ФОП ОСОБА_2 за місцем його проживання: АДРЕСА_1 та за місцем роботи - в майстерні по виготовленню та установці могильних пам`ятників, що знаходиться на території АДРЕСА_2 .

В обґрунтування своєї заяви він зазначає, що відповідач тривалий час і навмисно порушує взяті на себе зобов`язання за замовленням від 05.07.2019 року та з метою уникнення відповідальності може приховати своє майно.

Відповідно до ст.149 ЦПК України суд за заявою сторони має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно утруднити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.

Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття таких заходів може істотно утруднити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з ч.1 п.1-10 ст.150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" зазначено, що єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі; розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить визнати протиправним те, що відповідач після 05.08.2019 року не виконав умови замовлення від 05.07.2019 року та не виплатив пеню, а також просить стягнути пеню в розмірі 191 595грн. + 795грн. за кожен наступний день, починаючи з 03.04.2020 року та до винесення судом рішення чи до установлення пам`ятника на могилі дружити в повній мірі й відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000грн.

Отже, між сторонами виник спір щодо належного виконання умов замовлення від 05.07.2019 року на виготовлення, продаж та встановлення надмогильної споруди на могилі померлої ОСОБА_3 .

Між тим, судом першої інстанції було встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) об`єкти нерухомості, на які позивач просить накласти арешт, не зареєстровані на праві власності за відповідачем у встановленому законом порядку.

При цьому, за відповідачем, як за фізичною особою, зареєстроване право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , проте відомості про вартість цього майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні, що позбавляє можливості встановити співмірність заявлених позовних вимог щодо вартості майна відповідача.

Отже, підстави для накладення арешту на майно ОСОБА_2 - відсутні.

Відмовляючи в задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що заява не містить обґрунтування необхідності вжиття саме такого виду забезпечення позову, як арешт майна, який полягає не тільки у позбавленні відповідача права розпоряджатися та володіти майном, а й у праві користуватися ним, що в свою чергу, направлено на суттєве обмеження його прав, як власника майна.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта, що суд першої інстанції не розглянув повно, всебічно, неупереджено та справедливо його заяву про забезпечення позову, у зв`язку з чим порушив ст. ст. 2,4,10,263 ГПК України та ст.ст. 8,129 Конституції України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в заяві про забезпечення позову містяться лише загальні міркування та припущення заявника не підтвердженні належними доказами, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Потенційна можливість вчинення відповідачем дій про які зазначено у заяві, без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Крім того, ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2019 року було забезпечено даний позов шляхом заборони ФОП ОСОБА_2 вчиняти на могилі ОСОБА_3 будь-які дії, крім продовження встановлення пам`ятника за замовленням ОСОБА_1 від 05 липня 2019 року.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскарженій частині не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича