Справа № 160/575/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Кідиба Т. О.
Провадження № 22-ц/802/705/20 Категорія: 60 Доповідач: Осіпук В. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Старозагорівської сільської ради, Локачинської районної державної адміністрації про визнання права на спадкове майно за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, Селянського фермерського господарства «Сім`ї Янчинських» на рішення Локачинського районного суду Волинської області від 15 вересня 2014 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд із зазначеним позовом.

Вказував на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6 , який був засновником і головою селянського (фермерського) господарства «Сім`ї Янчинських». Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, до складу якої увійшло право померлого на постійне користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства, загальною площею 50,04 га, яка розташована на території Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області. Право спадкодавця на постійне користування вказаною земельною ділянкою посвідчується державним актом від 30 травня 1994 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 17.

Оскільки, позивач як спадкоємець першої черги за законом, прийняв спадщину, а інші спадкоємці відмовились від спадкування і він є новим головою фермерського господарства, то просив суд визнати за ним в порядку спадкування право на постійне користування вищезазначеною земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства.

Рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 15 вересня 2014 року позов задоволено, визнано за ОСОБА_3 право на постійне користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства, площею 50,04 га, що розташована на території Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 . Судові витрати у справі залишено за позивачем.

У поданій на рішення апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі, СФГ «Сім`ї Янчинських», вважаючи його незаконним і необґрунтованим та таким, що прийняте з порушеням норм матеріального і процесуального права просила, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у СФГ «Сім`ї Янчинських» після його створення і реєстрації у порядку визначеному Законом України «Про фермерське господарство», тобто ще за життя спадкодавця ОСОБА_6 , який був його засновником і головою, виникло право постійного користування спірною земельною ділянкою, яке не спадкується після смерті засновника фермерського господарства.

Відзив на апеляційну скаргу сторони спору не подавали.

Заслухавши представників сторін, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідності до вимог чинного цивільного законодавства усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, в тому числі і право на постійне користування земельною ділянкою, яка надавалась спадкодавцеві ОСОБА_6 для ведення селянського (фермерського) господарства СФГ «Сім`ї Янчинських», підлягають спадкуванню.

Однак, із такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

З наявних у матеріалах справи письмових доказів: копії свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія А00 № 399409, копії статуту СФГ «Сім`ї Янчинських» встановлено, що на підставі рішення Локачинської районної державної адміністрації Волинської області 2 листопада 1992 року у ЄДР було зареєстровано селянське фермерське господарство «Сім`ї Янчинських», засновником і головою якого був ОСОБА_6 , а з 07 червня 2011 року по 24 жовтня 2014 року зазначену посаду у СФГ займав позивач ОСОБА_3 , який є членом цього господарства (а. с. 42 - 51, 94).

Також з матеріалів справи, слідує, що на підставі рішення Локачинської районної ради народних депутатів Локачинського району Волинської області від 22 березня 1994 року № 15/11 ОСОБА_6 було надано у постійне користування земельну ділянку площею 50,04 га, розташовану на території Старозагорівської сільської ради Локачинського району Волинської області, для ведення селянського (фермерського) господарства та видано Державний акт на право постійного користування землею ВЛ № 20, який 30 травня 1994 року зареєстрований за № 17 у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею у Локачинській районній Раді (а.с. 7-8, 95).

Крім того встановлено, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про його смерть серії НОМЕР_1 від 22 жовтня 2009 року (а.с.6).

Як вбачається з рішення Локачинського районного суду Волинської області від 30 серпня 2012 року, яке набрало законної сили, за сином померлого ОСОБА_3 , у порядку спадкування за законом, було визнано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який належав спадкодавцю (а.с.39-41).

Наведене дає підстави вважати, що на час надання засновнику СФГ «Сім`ї Янчинських» ОСОБА_6 права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року, який у відповідній редакції передбачав таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою:

Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 зазначеного кодексу (тут і далі - у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові)). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 вказаного кодексу). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздив з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляли про їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливими були також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки (частини перша та друга статті 51 ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року).

Крім того, на час заснування СФГ «Сім`ї Янчинських» відносини, пов`язані зі створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств, регулював Закон № 2009-XII, приписи якого були спеціальними до відповідних приписів інших Законів України, зокрема і до ЗК Української РСР від 18 грудня 1990 року : селянське (фермерське) господарство було формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед підприємствами, установами та організаціями, окремими громадянами представляв голова господарства. На його ім`я видавався Державний акт на право приватної власності на землю або Державний акт на право постійного користування землею; з головою селянського (фермерського) господарства укладався договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, складалися інші документи відповідно до законодавства України (частини перша, четверта та п`ята статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).

Земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передавалися у приватну власність і надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди. У постійне користування земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності. У тимчасове користування земельні ділянки надавалися, зокрема, із земель запасу, а також могли надаватися із земель лісового та водного фондів.

Після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону (частини перша та друга статті 9 вищевказаного Закону).

Отже, за змістом наведених приписів вказаного Закону на час створення СФГ «Сім`ї Янчинських» можливість реалізації права на створення селянського (фермерського) господарства була підпорядкована фактичному одержанню громадянином, зокрема, права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства. Наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи.

Передбачені законом особливості надання фізичній особі земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства підтверджують те, що таку ділянку можна було безоплатно отримати лише для створення відповідного господарства, після чого її використання можливе було тільки для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто для вироблення, переробки та реалізації товарної сільськогосподарської продукції (частина перша статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»). Таку діяльність здійснює саме селянське (фермерське) господарство, а не його засновник. Іншими словами, після набуття засновником селянського (фермерського) господарства права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства та проведення державної реєстрації останнього постійним користувачем зазначеної ділянки стає селянське (фермерське) господарство.

Таким чином, наведене дає можливість зробити висновок, що з моменту створення СФГ «Сім`ї Янчинських» відбулася фактична заміна постійного землекористувача спірної земельної ділянки ОСОБА_6 , і обов`язки останнього перейшли до селянського (фермерського) господарства з дня його державної реєстрації. Державна реєстрація права постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства за його засновником не змінює вказаний висновок, оскільки після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем. Відповідно з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник ОСОБА_6 .

Щодо спадкування права постійного користування спірною земельною ділянкою, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Право власності в порядку спадкування згідно ст.1225 ЦК України переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (із збереженням цільового призначення земельної ділянки) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом про право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Згідно із ч.1 ст.407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч.2 ст.407 ЦК України, та ч.2 ст.102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Згідно із ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від спадкодавця до спадкоємців. До складу спадщини, згідно ст.1218 цього Кодексу входять всі права, що належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини.

Стосовно права постійного користування земельною ділянкою, наданою фізичній особі для ведення селянського (фермерського) господарства, то таке право може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець. Оскільки після проведення державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи право постійного користування земельною ділянкою, наданою засновникові для ведення такого господарства, набуває останнє, то смерть засновника селянського (фермерського) господарства не породжує у спадкоємців такого засновника права успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, яку засновник отримав для ведення зазначеного господарства та створив (зареєстрував) останнє за Законом України «Про селянське (фермерське) господарство».

Наведене цілком відповідає правовій позиції викладеній у постанові від 23 червня 2020 року Великою Палатою Верховного Суду у справі № 179/1043/16-ц (провадження № 14-63цс20).

Отже, право постійного користування спірною земельною ділянкою не входить до складу спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_6 і не спадкується.

Відтак, відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про визнання за ним як за спадкоємцем засновника СФГ «Сім`ї Янчинських» ОСОБА_6 права постійного користування спірною земельною ділянкою, що не було враховано судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з позивача ОСОБА_3 на користь апелянта необхідно стягнути судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 365 грн 40 коп.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте судом з порушенням вимог п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 367, 368, 376, 381, 382, 384, ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, Селянського фермерського господарства «Сім`ї Янчинських» задовольнити.

Рішення Локачинського районного суду Волинської області від 15 вересня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Старозагорівської сільської ради, Локачинської районної державної адміністрації про визнання права на спадкове майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Селянського фермерського господарства «Сім`ї Янчинських» 365 грн 40 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді