Справа № 310/439/19
2/310/133/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2020 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І, при секретарі Івакіній Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (представник ОСОБА_2 ) до Державного підприємства «Лікувально-оздоровчий пансіонат «Агарський мис» (представник ОСОБА_3 Олександра ОСОБА_4 ), третя особа ОСОБА_5 про стягнення заробітної плати, середньої заробітної плати за затримку розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року позивач звернувся з позовом до ДП «Лікувально-оздоровчий пансіонат «Агарський мис» про стягнення заробітної плати, середньої заробітної плати за затримку розрахунку, який згодом неодноразово уточнював. У останньому позові зазначив, що у 2014 році його було прийнято на посаду сторожа в ДП «ЛОП Агарский мис» НАНУ. Наказом № 22-п вид 31.08.2016 року його було звільнено за ст. 36 п. 2 КЗпП України. На день звільнення остаточний розрахунок у сумі 16516,25 грн. з ним проведено не було. Він неодноразово звертався до відповідача з питання виплати заробітної плати, але відповіді до теперішнього часу не отримав. Просив стягнути з ДП «Лікувально-оздоровчий пансіонат «Агарський мис» заборгованість по заробітній платі у розмірі 16516,25 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у сумі 63170,68 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 2000,00грн.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав в частині заборгованості по заробітній платі. У задоволенні решти позовних вимог просив відмовити. Пояснив, що він працює на підприємстві з 20.11.2016 року. Попереднім директором не передані бухгалтерські документи, тому підприємство не мало можливості здійснити розрахунок заборгованості.

Третя особа ОСОБА_5 не заперечував проти стягнення з підприємства заробітної плати. У задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку просив відмовити.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами суд приходить до наступного.

Згідно з трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 12.09.2014 року за наказом № 32 від 12.09.2014 року прийнято на роботу сторожем до ДП ЛОП «Агарський мис» НАНУ, а наказом № 4 від 01.10.2015 року звільнено за ст. 38 КЗпП України (власне бажання) з 02.10.2015 року (а.с. 5, 96-51). Також у трудовій книжці зазначено, що з 17.06.2016 року позивача прийнято на роботу до К ПБМР «Рятувально-водолазна служба».

Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з довідкою ДП «ЛОП «Агарский мис» (а.с. 77, 106) заборгованість по заробітній платі складає 16516,25грн. Середньоденна заробітні плата складає 83,56 грн., середньомісячна - 1797,54 грн. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1, цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Державного підприємства «Лікувально-оздоровчий пансіонат «Агарський мис» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 16516,25грн. підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 ЗУ «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

До зазначено правового висновку прийшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 27.01.2020 року по справі № 682/3060/16-ц.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав, а не порушенням виплати заробітної плати, законодавством встановлено тримісячний строк на звернення до суду з позовом.

Судом встановлено, що позивач звільнився з підприємства 31.08.2016 року за власним бажанням, але відповідач у день звільнення не вчинив дії з виплати належної працівникові при звільненні заробітної плати. З позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду 22.01.2019 року, тобто з пропуском передбаченого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку звернення з позовом до суду.

Позивачем не зазначено відповідно до ст. 234 КЗпП України поважних причин пропуску строку. З огляду на викладене позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення задоволенню не підлягають.

Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження оплати адвокату суми в розмірі 2000,00 грн.

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись ст.ст. 141,257,259,263-265,273,353-355 ЦПК України, ст.ст. 94,116,117 КЗпП України, ЗУ «Про оплату праці», суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Лікувально-оздоровчий пансіонат «Агарський мис» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 05447585, яке знаходиться за адресою: м. Бердянськ вул. Макарова,12) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) 16516,25 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Лікувально-оздоровчий пансіонат «Агарський мис» на користь держави 768,4 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя