Справа № 646/4342/19
№ провадження 2/646/1581/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.06.2020 м.Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:

головуючий суддя Єжов В.А.,

за участю секретаря Славгородської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і визнання права власності; зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності та стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

25.06.2019 ОСОБА_1 в особі свого представника звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем, поділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та визнати за ОСОБА_1 право власності на: Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 (3-кімнатна, загальна площа 121,4 кв.м., житлова площа 55,8 кв.м.); Ѕ частину нежитлового приміщення 16-го поверху №11 в літ. «А-16» за адресою: АДРЕСА_2 (загальна площа 8,3 кв.м.); автомобіль Hyundai i10, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ;питання розподілу судових витрат просила вирішити в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України.

Ухвалою Червонозаводського суду м. Харкова від 27.06.2019 було відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання.

Відповідачем по справі було подано відзив, в якому він визнав вимоги ОСОБА_1 в частині розірвання шлюбу та просив суд їх задовольнити. В решті вимог щодо поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і визнання права власності просив відмовити посилаючись на безпідставність, необґрунтованість та незаконність позовних вимог позивача.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов.

В зустрічній позовній заяві просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 72730 грн; визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на Ѕ нежитлового приміщення №8 на першому поверсі будівлі літ. «А-16» за адресою: АДРЕСА_2 , та право особистої приватної власності на Ѕ нежитлового приміщення №11 на шістнадцятому поверсі будівлі літ. «А-16» за адресою: АДРЕСА_2 ; судові витрати просив розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України.

Представником позивача було подано відповідь на відзив.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.08.2019 було прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності та стягнення грошової компенсації та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22.08.2019 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 в частині розірвання шлюбу.

14.11.2019 представником позивача через канцелярію суду надано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому визнається зустрічний позов ОСОБА_3 в частині визнання за ним права власності на Ѕ частину нежитлового приміщення №11 на шістнадцятому поверсі буд. літ. «А-16» за адресою: АДРЕСА_2 .

19.12.2019 представником ОСОБА_3 було подано відповідь на відзив.

В судове засідання, призначене на 19.06.2020, позивач ОСОБА_1 та її представник не з`явилися. Представником позивача адвокатом Ципліцьким Д.О. було подано заяву про проведення судового засідання без його участі та участі позивача, позов підтримав в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував.

Відповідач та його представник до судового засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про розгляд справи були повідомлені своєчасно й належним чином.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини.

З 03.09.2010 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_2 від 03.09.2010, виданим Червонозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції.

В шлюбі у подружжя народилося троє дітей: ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей.

Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано наступне майно.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 набута у власність 08.06.2016 року на підставі договору купівлі-продажу №1486 від 08.06.2016, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бервено Н.І.

Нежитлове приміщення 16-го поверху №11 в літ. «А-16» за адресою: АДРЕСА_2 , яке було набуте у власність 19.03.2018 на підставі договору купівлі-продажу №386 від 19.03.2018, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Рудаєвою В.О.

Офіс/нежитлове приміщення №8 на першому поверсі житлового будинку літ. «А-16» за адресою: АДРЕСА_2 , яке набуте у власність 18.05.2018 на підставі договору про участь у фонді фінансування будівництва житлового комплексу №ФФБ-14-К-3-1Б-Н від 04.04.2017; договору про уступку майнових прав на об`єкт інвестування №У-14-К-3-1Б-Н від 10.05.2018 та інших документів, відомості про які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Крім того, 13.10.2015 було набуто у власність на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 автомобіль Hyundai i10, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В частині 1 ст.61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Отже, вище перелічене майно, придбане подружжям за час перебування у шлюбі, належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду України від 01.06.2020 у справі 619/3544/17; постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц; у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

У своєму відзиві на первісну позовну заяву і зустрічному позові ОСОБА_3 посилається на те, що 19/20 частин кв. АДРЕСА_3 були придбані ним за особисті кошти, подаровані йому 01.06.2016 матір`ю ОСОБА_7 , та є його особистою Власністю.

За правилами статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Суд сприймає нотаріальну заяву ОСОБА_7 від 22.08.2019 про надання 01.06.2016 сину ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 75000 доларів США - свідченням свідка, і визнає недопустимим доказом в розумінні вимог статті 218 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що відповідачем ОСОБА_3 в порядку статті 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів, які б безспірно свідчили про придбання спірного майна за його особисті кошти, а тому ним не спростовано презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу.

Сама по собі наявність у ОСОБА_3 особистих коштів, не може бути беззаперечним підтвердження того, що спірне майно було придбане саме за ці кошти без надання відповідних доказів.

Таким чином, вимоги позивача про поділ квартири АДРЕСА_3 та нежитлових приміщень 16-го поверху №11 в літ. «А-16» за адресою: АДРЕСА_2 у рівних частках по Ѕ частині за кожним із подружжя відповідають положенням закону, а тому підлягають задоволенню.

В цей же час, вимога ОСОБА_3 за зустрічним позовом про визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_3 , не підлягає задоволенню.

Частинами першою, другою статті 71 СК України визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (частина четверта статті 71 СК України).

Частинами четвертою та п`ятою статті 71 СК України закріплено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Аналізуючи зміст даних положень статті 71 СК України можна дійти висновку, що частина четверта та п`ята виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (стаття 365 ЦК України), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного із подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку в спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, в свою чергу, отримуючи гарантоване грошове відшкодування.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні із виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного із подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку в спільному майні, можна прийти до висновку, що дана норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, де про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Зазначений висновок Верховного суду викладений у постанові від 18.04.2018 по справі №1601/6226/12.

В даному випадку автомобіль Hyundai i10, реєстраційний номер НОМЕР_1 , є річчю неподільною та перебуває у фактичному володінні позивача.

Відповідно до довідки №22, виданої ТОВ «Альянс», яке є суб`єктом оціночної діяльності, середня ринкова вартість майна, яке підлягає поділу за даним позовом, може становити: офіс/нежитлове приміщення №8 на першому поверсі житлового будинку літ. «А-16» за адресою: АДРЕСА_2 - 238950 грн; автомобіль Hyundai i10, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 - 245460 грн.

Таким чином, враховуючи вищевказане та приблизну однакову вартість автомобіля Hyundai i10, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та нежитлового приміщення №8 на 1-му поверсі в літ. «А-16» по АДРЕСА_2 , суд вважає за доцільне визнати право особистої приватної власності ОСОБА_1 на спірний автомобіль в рахунок компенсації вартості Ѕ частини нежитлового приміщення №8 на 1-му поверсі в літ. «А-16» по АДРЕСА_2 , яке в цілому буде належати ОСОБА_3 .

З урахуванням того, що судом задоволено позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання за нею право особистої приватної власності на спірний автомобіль в рахунок компенсації вартості Ѕ частини нежитлового приміщення №8 на 1-му поверсі в літ. «А-16» по АДРЕСА_2 , яке в цілому буде належати ОСОБА_3 , то вимога ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 72730 грн, задоволенню не підлягає.

Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 12, 13, 60-61, 69, 76-82, 89, 141, 259, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю, вимоги зустрічного позову ОСОБА_3 - частково.

Спільне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 поділити наступним чином.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на:

- Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 (3-кімнатна, загальна площа 121,4 кв.м., житлова площа 55,8 кв.м.);

- Ѕ частину нежитлового приміщення 16-го поверху №11 в літ. «А-16» за адресою: АДРЕСА_2 (загальна площа 8,3 кв.м.);

- автомобіль Hyundai i10, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (номер шасі/кузова НОМЕР_4 ).

Визнати за ОСОБА_3 право власності на:

- Ѕ частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 (3-кімнатна, загальна площа 121,4 кв.м., житлова площа 55,8 кв.м.);

- Ѕ частину нежитлового приміщення 16-го поверху №11 в літ. «А-16» за адресою: АДРЕСА_2 (загальна площа 8,3 кв.м.);

- офіс/нежитлове приміщення №8 на першому поверсі житлового будинку літ. «А-16» за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1000 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 454,08 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України: апеляційна скарга подається апеляційному суду (Харківський апеляційний суд) через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення (Червонозаводський районний суд м. Харкова).

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; РНОКПП: НОМЕР_6 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: В.А.Єжов