ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року

м.Суми

Справа №589/1298/19

Номер провадження 22-ц/816/1625/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 29 квітня 2020 року в складі судді Литвинко Т.В., ухваленого у м. Шостка, повний текст якого складений 29 квітня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментам у розмірі 48885 грн, яка виникла на підставі рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01 вересня 2006 року.

Заочним рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 29 квітня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивачка оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому, позивачка вказала на те, що за письмовим зобов`язанням від 29 серпня 2018 року ОСОБА_2 в строк до 28 лютого 2020 року повинен був сплатити на її користь заборгованість зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина у розмірі 48845 грн, тобто по 2714 грн щомісячно. Крім того, як вказала заявниця апеляційної скарги, сторони у зобов`язані визначили її право стягнути визначену суму боргу зі сплати аліментів в судовому порядку. У той же час, ОСОБА_1 зазначила про, що боргове зобов`язання по сплаті суми боргу відповідач не виконав, що і стало підставою для її звернення з даним позовом до суду відповідно до ст. 545 ЦК України, якою регулюються правовідносини з приводу виконання зобов`язання. Разом з тим, на думку позивачки, суд помилково застосував до спірних правовідносин норми СК України та Закону України «Про виконавче провадження», а не норми цивільного законодавства, якою регулюються правовідносини з приводу виконання зобов`язання.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01 вересня 2006 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ? частини від усіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

На виконання вищевказаного рішення суду 12 вересня 2006 року суд видав виконавчий лист (а.с. 5).

У позовній заяві ОСОБА_1 вказала на ті обставини, що зазначений виконавчий лист перебував на виконанні в Шосткинському МРВ ДВС, виконавче провадження за № 8519345. У зв`язку з тим, що через заборгованість по аліментам до відповідача були застосовані обмежувальні заходи, пов`язані з забороною виїзду за кордон, останній звернувся до неї з проханням відкликати виконавчий лист, оскільки він мав намір виїхати на роботу за межі України. Ураховуючи викладені обставини, 29 серпня 2018 року ОСОБА_2 письмово склав зобов`язання, в якому підтвердив розмір заборгованості за виконавчим листом № 2-2103 від 12 вересня 2006 року в сумі 48845 грн та взяв на себе зобов`язання сплатити вказану суму боргу протягом 18 місяців щомісячними платежами по 2714 грн кожний, починаючи з 01 вересня 2018 року по 28 лютого 2020 року. Окрім того, відповідач зобов`язався щомісячно сплачувати періодичні платежі по аліментам за виконавчим листом за № 2-2103 від 12 вересня 2006 року. При цьому, у зобов`язані було вказано про те, що у разі недотримання ОСОБА_2 зобов`язання ОСОБА_1 має право в судовому порядку стягнути залишок боргу. Посилаючись на невиконання умов зобов`язання, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість зі сплати аліментів на підставі ст. 509 ч. 1 та ст. 545 ЦК України (а.с. 2 - 3, 6).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що питання стягнення заборгованості по аліментам вирішується судом лише в разі спору про їх розмір, а при відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. При цьому, суд взяв до уваги ту обставину, що жодна із сторін не оспорює розмір заборгованості по сплаті аліментів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частинами першою та третьою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що порядок стягнення аліментів визначається законом. Визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частки від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

У відповідності до частини восьмої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

У статті 195 СК України йдеться про порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу).

Згідно із частиною третьою статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений вищевказаними нормами закону і суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість зі сплати аліментів на підставі ст. 509 ч. 1 та ст. 545 ЦК України.

Однак, вказані положення цивільного законодавства регулюють інші правовідносини щодо виконання зобов`язання.

Зокрема, у частині першій статті 509 ЦК України йдеться про те, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Окрім того, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Однак, наявність у позивачки письмового зобов`язання відповідача від 29 серпня 2018 року, в якому останній, як платник аліментів, визнає суму заборгованості по аліментам у заявленому позивачкою розмірі не свідчить про те, що між сторонами склались правовідносини з приводу виконання зобов`язання. У той же час, позивачка в апеляційній скарзі фактично визнає, що на даний час виконавчий лист Шосткинського міськрайонного суду Сумської області за № 202103/2006 перебуває на примусовому виконанні у Шосткинському МРВ ДВС та державним виконавцем за заявою стягувача проведено перерахунок розміру заборгованості зі сплати аліментів. При цьому, боржник повідомлений про повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання та наявність заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому листу (а.с. 63, 64).

Таким чином, виходячи із змісту та характеру заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при відсутності спору про розмір заборгованості зі сплати аліментів заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення суду про стягнення суми заборгованості.

До того ж, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, правильно визначився з характером та змістом спірних правовідносин, застосувавши положення СК України та Закону України «Про виконавче провадження», а не норми цивільного законодавства, зокрема, ст. 509 ч. 1 та ст. 545 ЦК України, якими регулюються інші правовідносини з приводу виконання зобов`язань. Отже, доводи апеляційної скарги позивачки про неправильне застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження.

Ураховуючи викладене, доводи позивачки в апеляційній скарзі про те, що сума заборгованості зі сплати аліментів підлягає стягненню з відповідача на її користь на підставі ст. 545 ЦК України не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову і не містять посилань на такі порушення, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду в оскарженій частині, відповідно, без змін.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 29 квітня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина