Номер провадження: 22-ц/813/5973/20
Номер справи місцевого суду: 522/3461/19
Головуючий у першій інстанції Шкамерда К.С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Воронової Є.Р.,

представника ОСОБА_1 - адвоката Фоміна А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30 липня 2019 року про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Споживчого товариства «Право на відпочинок», ОСОБА_2 про визнання недійсними рішень загальних зборів членів Споживчого Товариства «Право на відпочинок» та визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна,

встановив:

01 березня 2019 року адвокат Бочевар М.П., який діяв в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до СТ «Право на відпочинок», ОСОБА_2 про визнання недійсними довіреності та рішень загальних зборів членів СТ «Право на відпочинок», та визнання недійсним договору купівлі-продажу дачного будинку по АДРЕСА_1 від 08.11.2017 року, який був укладений між СТ «Право на відпочинок» та ОСОБА_2 .

Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 05 березня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у вказаній справі та призначено підготовче судове засідання.

Разом з тим, 30 липня 2019 року адвокат Бочевар М.П. подав до суду заяву про закриття провадження у даній справі, оскільки даний спір має розглядатись за правилами господарської юрисдикції (т.2, а.с. 59-63).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 липня 2019 року заяву адвоката Бочевара М.П., який діяв в інтересах позивача ОСОБА_1 , про закриття провадження у справі - задоволено.

Закрито провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до СТ «Право на відпочинок», ОСОБА_2 про визнання недійсними рішень загальних зборів членів СТ «Право на відпочинок» та визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування ухвалиПриморського районного суду м. Одеси від 30 липня 2019 року про закриття провадження у справі, та постановлення нової, якою направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції (т.2, а.с.139-145).

19 травня 2020 року від представникаОСОБА_1 - адвоката Бочевара М.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити без змін ухвалу суду першої інстанції, а апеляційну скаргу - без задоволення (т. 2, а.с. 191-200).

При цьому колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, призначеного на 12.08.2020 року, на 13.00 год., у тому числі СТ «Право на відпочинок», оскільки зазначена юридична особа за своїм місцем реєстрації не знаходиться (т.2, а.с.189, 190, 203-206).

У зв`язку з цим, СТ «Право на відпочинок» повідомлено про час і місце судового засідання також в порядку, передбаченому ч.11 ст. 128 ЦПК України - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (т.2, а.с. 207-208).

Разом з тим, від представника СТ «Право на відпочинок» адвоката Ровкова С.О., а також від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Черновол А.О. до суду апеляційної інстанції надійшла заява про відкладення розгляду справи, з посиланням на п.п.1,5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру реcпіраторну інфекцію, спричинену короновірусом СОVІD-19» (т.2, а.с.209-214)

Крім того, заява адвоката Ровкова С.О. про відкладення справи мотивована тим, що 12.08.2020 року він буде перебувати за межами Одеської області.

Виходячи з викладених обставин та враховуючи, що таким чином всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, доказів неможливості прийняти участь у справі від вищевказаних осіб до суду апеляційної інстанції не надійшло, а також те, що дана справа перебуває на розгляді в суді апеляційної інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_2 більше 4-х місяців (т.2, а.с.174), колегія суддів дійшла висновку про необхідність слухання справи у відсутність її учасників, на підставі наявних у справі доказів, за участю з`явившегося представника ОСОБА_1 - адвоката Фоміна А.І.

При цьому колегія суддів враховує, що починаючи з 31 липня 2020 року Одеський апеляційний суд працює у повному режимі, що підтверджується Розпорядженням голови Одеського апеляційного суду від 14.07.2020 року № 7, згідно якого вищевказане Розпорядження № 1 від 16 березня 2020 року, з наступними змінами, втратило силу (т.2, а.с.215).

Більше того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що з моменту постановлення оскаржуваної ухвали суду пройшло більше року, в подальшому, а саме рік тому назад вона оскаржувалась в апеляційному порядку представником відповідача - СТ «Право на відпочинок» адвокатом Ровковим С.О. (т.2, а.с.71-74) та ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.02.2020 року апеляційне провадження було закрите за заявою представника відповідача - СТ «Право на відпочинок» - адвоката Ровкова С.О. (т.2, а.с.133-135).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що провадження підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокат Бочевар М.П., який діяв в інтересах позивача ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до СТ «Право на відпочинок», ОСОБА_2 про визнання недійсними довіреності та рішень загальних зборів членів СТ «Право на відпочинок», а також визнання недійсним договору купівлі-продажу дачного будинку по АДРЕСА_1 від 08.11.2017 року, який був укладений між СТ «Право на відпочинок» та ОСОБА_2 .

У відповідності до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Юрисдикція господарських справ установлена статтею 20 ГПК України, за змістом, зокрема, пунктів 1, 3, 4, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

За змістом ст. 20 ГПК України її положення передбачають визначення юрисдикції господарських судів у справі як за суб`єктним, так і за предметним критерієм. Отже, визначення юрисдикції цієї справи залежить від змісту права, на захист якого позивач подав позов у цій справі як член споживчого товариства у зв`язку з відчуженням майна цим споживчим товариством.

Так, відповідно до ч.2 ст. 111 ГК України первинною ланкою споживчої кооперації є споживче товариство - самоврядна організація громадян, які на основі добровільності членства, майнової участі та взаємодопомоги об`єднуються для спільної господарської діяльності з метою колективного організованого забезпечення своїх економічних і соціальних інтересів. Правові, економічні та соціальні основи діяльності споживчої кооперації в Україні регулює Закон України «Про споживчу кооперацію».

Згідно зі статтею 1 вказаного Закону споживча кооперація в Україні - це добровільне об`єднання громадян для спільного ведення господарської діяльності з метою поліпшення свого економічного та соціального стану. Вона здійснює торговельну, заготівельну, виробничу та іншу діяльність, не заборонену чинним законодавством України, сприяє соціальному і культурному розвитку села, народних промислів і ремесел, бере участь у міжнародному кооперативному русі.

Крім того, п 1 ст. 9 Закону України «Про споживчу кооперацію» встановлено, що власність споживчої кооперації є однією з форм колективної власності. Вона складається з власності споживчих товариств, спілок, підпорядкованих їм підприємств і організацій та їх спільної власності. Власністю споживчих товариств є засоби виробництва, вироблена продукція та інше майно, що належить їм і необхідні для здійснення статутних завдань. Споживчим товариствам та їх спілкам можуть належати будинки, споруди, устаткування, транспортні засоби, машини, товари, кошти та інше майно відповідно до цілей їх діяльності. Власність спілок споживчих товариств утворюється з майна, переданого їх членам, коштів, одержаних від господарської діяльності підприємств і організацій спілки, реалізації цінних паперів та іншої діяльності (пункти 2, 4 вказаної вище статті).

При цьому, кожний член споживчого товариства має свою частку в майні, яка визначається розмірами обов`язкового пайового та інших внесків, а також нарахованих на них дивідендів (ч. 2 ст. 111 ГК України, п. 1 ст. 9 Закону України «Про споживчу кооперацію»). Згідно п. 6 ст. 9 Закону України «Про споживчу кооперацію» суб`єктами права власності споживчої кооперації є члени споживчого товариства, трудові колективи кооперативних підприємств і організацій, а також юридичні особи частка яких у власності визначається відповідними статутами.

Володіння, користування та розпорядження власністю споживчої кооперації здійснюють її органи відповідно до компетенції, визначеної статутами споживчих товариств та їх спілок (пункт 1 статті 9 Закону України «Про споживчу кооперацію»). Отже, правомочності власника майна споживчої кооперації належать не членам споживчих товариств, а самим споживчим товариствам.

Разом з тим, членам споживчих товариств належать корпоративні права визначені статтею 167 ГК України, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Вказаний перелік корпоративних прав відповідає основним правам членів споживчого товариства, які закріплені у пункті 4 статті 6 Закону України «Про споживчу кооперацію».

Таким чином, слід дійти висновку про те, що під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав, у зв`язку з чим корпоративним є спір, зокрема, щодо управління, діяльності юридичної особи - суб`єкта господарювання, якщо стороною у справі є учасник (член) такою юридичної особи.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач ОСОБА_1 зазначив про порушення його корпоративних прав як члена СТ «Право на відпочинок», а тому спір, який стосується стверджуваного порушення корпоративних прав позивача, має розглядатися за правилами господарської юрисдикції незалежно від обґрунтованості позовних вимог.

Тобто, якщо учасник юридичної особи обґрунтовує позовні вимоги порушенням корпоративних прав такого учасника, то цей спір є спором про право управління юридичною особою і належить до юрисдикції господарських судів незалежно від того, чи є іншим відповідачем у справі як сторона спірного договору фізична особа.

Таких правових позицій дотримується Верховний Суд, який зробив його у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №916/1295/18 від 09.04.19 р. (т.2, а.с.216-220).

Зазначеного висновку Великої Палати Верховного Суду також не спростовують доводи заявника апеляційної скарги про те, що зі змісту положень Статуту СТ «Право на відпочинок» вбачається, що відповідач - СТ «Право на відпочинок» не є господарською організацією, оскільки, не здійснює господарську діяльність спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Також, у в даному випадку не має значення те, що з положень Статуту СТ «Право на відпочинок» вбачається, що у Товариства не визначено розміру статутного капіталу, який був би поділений на відповідні частки, що надають можливість реалізації корпоративних прав учасників товариства.

Та обставина, що ухвалою господарського суду Одеської області від 26 грудня 2018 року по справі № 916/1357/18 було закрито провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , СТ «Право на відпочинок» про визнання недійсним рішень загальних зборів членів та правління СТ «Право на відпочинок», визнання недійсною довіреності та визнання недійсним договір купівлі - продажу, яка була залишена без змін ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14 лютого 2019 року, в даному випадку правового значення не відіграє, оскільки вже після цього Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що даний спір має розглядатись за правилами господарського судочинства (т.2, а.с.152-262).

Аналогічне стосується і ухвал господарського суду Одеської області від 10 липня 2018 року по справі № 916/1357/18 та від 23 липня 2018 року по справі № 916/1458/18, якими було відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , СТ «Право на відпочинок» про визнання недійсним рішень загальних зборів членів та правління СТ «Право на відпочинок», визнання недійсною довіреності та визнання недійсним договору купівлі - продажу.

Оскільки відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, то суд першої інстанції обгрунтовано і законно закрив провадження по даній цивільній справі, оскільки даний спір має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу постановлено у відповідності до вимог процесуального права.

У зв`язку з цим, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30 липня 2019 року про закриття провадження у справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19.08.2020 року

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра