Провадження №2/369/904/20
УХВАЛА

13.02.2020 м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Медведський М.Д., роглянувши у відкритому судовому засіданні заяву представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання зобов`язань припиненими, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання зобов`язань припиненими.

Позивача подано заяву про забезпечення позову шляхом заборони будь-яким третім особам, у тому числі представникам Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві вчиняти будь-які дії щодо реалізації квартири за АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи тим, що арештована квартира виставлена на продаж.

Клопотання обґрунтовано, тим що незастосування такого заходу забезпечення унеможливить ефективний захист порушених прав позивача та призведе до незворотніх наслідків та позивач буде невзмозі захистити порушені права в межах вже відкритого провадження..

Суд, дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову на предмет її відповідності вимогам ст.151 ЦПК України, дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) заявника, його місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштові індекси, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України, номери засобів зв`язку та адресу електронної пошти, за наявності; 3) предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; 4) захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 5) ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; 6) пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; 7) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Із роз`яснень Верховного Суд України у п. 4 постанови Пленуму від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, також метою застосування заходів забезпечення є забезпечення ефективного захисту порушеного права позивача, на захист якого поданий цивільний позов.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов"язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, або позивача буде позбавлено ефективного заходу захисту порушеного права. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК заходів забезпечення позову. Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов`язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, або забезпечити ефективність обраного позивачем способу захисту порушеного права.

Крім того, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права.

Згідно з ч.1 ст.1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Оцінюючи доводи заяви та матеріали справи, суд зазначає, що предметом позову є визнання правовідносин припиненими, при цьому, позивач в якості забезпечення позову просить заборонити будь-яким третім особам, в тому числі представникам Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві вчиняти будь-які дії щодо реалізації квартири АДРЕСА_1 , що вчиняються в межах виконання судового рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 21.03.2013 року по справі 2604/29397/12, що набрало законної сили. Таким чином, позивач фактично просить суд зупинити продаж арештованого майна в межах виконавчого провадження та втрутитись у питання виконання судового рішення, що набрало законної сили.

В той же час, згідно п. 5 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, однак, предмет позову не стосується визнання права власності або зняття арешту стосовно арештованого майна. Відтак, заява задоволенню не підлягає, оскільки обраний позивачем спосіб забезпечення неможливий в межах інших справ окрім визнання права власності або зняття арешту стосовно арештованого майна.

Щодо забезпечення позивачу ефективного способу захисту порушеного права, то суд зазначає, що в розумінні ч. 2 ст. 149 ЦПК України підставою забезпечення позову є те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити, в тому числі ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Суд зауважує, що питання примусового виконання судового рішення, що набрало законної сили, а так само примусовий продаж належного позивачу майна в межах виконавчого провадження, жодним чином не впливає на ефективність захисту того права, за захистом якого позивач звернувся до суду визнання кредитних правовідносин припиненими у зв`язку із невизнанням такого факту відповідачем, оскільки предметом таких правовідносин не було належне позивачу майно, стосовно якого заявлено заяву про забезпечення позову. При цьому питання правомірності дій посадових осіб компетентних органів з приводу виконання судового рішення, що набрало законної сили, не є предметом дослідження, доведення та встановлення в даному судовому провадженні з урахуванням предмета спору.

Суд відхиляє доводи заяви в частині посилання на практику Верховного Суду, зокрема справи № 910/1040/18, № 914/120/19, № 910/17324/18, оскільки обставини таких справ, предмети позовів та застосовані заходи забезпечення в таких справах не є тотожними з обставинами даної справи.

За таких умов, суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав та ризиків, визначенихст.149 ЦПК України, для забезпечення позову.

Керуючись статтями 149-153, 258-261-210 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа: Дніпровський районний відділ лдержавної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання зобов`язань припиненими- відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії даної ухвали.

Ухвала набирає законної сили в порядку встановленому ч. 2 ст. 261 ЦПК України.

Суддя М.Д. Медведський