ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 року м. Чернівці

справа № 727/10442/19

провадження 22-ц/822/804/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Перепелюк І. Б.

суддів: Кулянди М.І., Литвинюк І.М.

секретар Тодоряк Г.Д.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 10 червня 2020 року та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом вселення

встановив:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради, про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом вселення.

Позовні вимоги обґрунтували слідуючими обставинами.

15 лютого 2000 р. рішенням Чернівецького міськвиконкому №101/4 на ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка є донькою позивачки, був виданий ордер на право зайняття в порядку обміну жилого приміщення, площею 18,3 кв.м., яке складається із однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, позивачі набули право користування вказаним жилим приміщенням на підставі ордеру. У березні 2000 р. позивачі зареєструвались та вселились у вказану квартиру, яка до цього часу є їх постійним місцем проживання.

07 червня 2016 р. у цій квартирі було зареєстровано місце проживання малолітнього сина ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

01 грудня 2015 р. шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_1 був розірваний, однак після цього позивачі продовжували проживати у цій квартирі.

У грудні 2017 р. позивачка ОСОБА_1 була вимушена тимчасово поїхати до своєї матері - ОСОБА_5 за місцем її проживання ( АДРЕСА_2 ), оскільки остання у зв`язку із хворобою потребувала догляду та сторонньої допомоги.

Крім позивачки ОСОБА_1 у с.Снячів, Сторожинецького району Чернівецької області поїхали і її діти, оскільки вони не могли залишатись у квартирі разом із вітчимом - відповідачем ОСОБА_1 .

Пробувши у матері приблизно три місяці, позивачі повернулись до місця свого постійного проживання - кв. АДРЕСА_3 , однак не змогли потрапити до неї, у вхідних дверях квартири були змінені замки.

У зв`язку із цим, позивачі повернулись назад у с. Снячів, Сторожинецького району, Чернівецької області до матері ОСОБА_1 , оскільки іншого житла крім даної квартири у них немає.

Позивач неодноразово намагалась зв`язатись з ОСОБА_1 з метою вирішення питання про допуск їх до квартири, проте останній не відповідав на телефонні дзвінки.

15 липня 2019 р. мати ОСОБА_1 була поміщена в Чернівецьку обласну клінічну лікарню з діагнозом «компресійний перелом хребта» та не могла рухатись самостійно, тому відповідач продовжувала її доглядати.

Після того, як матері ОСОБА_1 полегшало і вона повторно намагалась вселитись до квартири, відповідач ОСОБА_1 відмовився добровільно надати їй ключі та впустити до квартири.

У зв`язку із чим, 27 серпня 2019 р., а в подальшому і 30 серпня 2019 р. позивачі звертались із заявою до поліції щодо неправомірних дій відповідача, який не впускає їх до спільної квартири.

Так, своїми діями відповідач ОСОБА_1 перешкоджає позивачам користуватись квартирою АДРЕСА_3 на яку вони набули право користування у встановленому законом порядку.

Просили усунути ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перешкоди в користуванні жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_3 шляхом вселення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 10 червня 2020 року позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 перешкоди в користуванні жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_3 шляхом вселення.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 липня 2020 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. та на правничу допомогу в сумі 4000 (чотири тисячі) грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. та на правничу допомогу в сумі 4000 (чотири тисячі) грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 10 червня 2020 року, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням шляхом вселення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить змінити додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 липня 2020 року, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 понесені витрати на правничу допомогу в сумі по 11751 грн.20 коп. на кожного.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 тобто з 2015 року до сьогоднішнього дня вона із своїми дітьми не виписалася хоча має інше постійне місце проживання так як перебуває у шлюбі з іншим чоловіком та виховує неповнолітнього сина.

Судом першої інстанції не надано оцінки тому, що позивачка добровільно залишила квартиру та переїхала на невідому адресу, створила нову сім`ю та ІНФОРМАЦІЯ_2 народила сина ОСОБА_2 .

Вважає, що позивачі втратили право користування житловим приміщенням у розумінні ст.71 Житлового кодексу України, оскільки на протязі років без будь- якої поважної причини не проживали та не утримували квартиру у будинку АДРЕСА_4 .

Також судом першої інстанції не взято до уваги те, що відповідач створив іншу сім`ю та проживає із дружиною у вищевказані квартирі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 01.10.2019 року, а тому вселення позивачки разом з дітьми у вищевказану квартиру, їхнє спільне проживання у однокімнатній квартирі фізично неможливе.

Крім того, відповідач змушений одноосібно нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг за всіх осіб які зареєстровані у в квартирі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що додаткове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, а висновки, яких дійшов суд першої інстанції при його ухвалені не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим рішення підлягає зміні.

Всі послуги на правничу допомогу надавалися позивачами разом, в своїй сукупності затрачений час за обсягом повністю узгоджується з часом зазначеним у попередньому розрахунку.

Послуги оплачувалися позивачами порівну, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів.

Позивачам, в межах даної справи не було надано, як вважає суд першої інстанції, «ідентичних», «схожих» , «аналогічних» послуг, оскільки всі зазначені в звіті послуги надавались адвокатом одночасно, а оплата за них була здійснена порівно ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується звітом (актом).

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Посилається на те, що позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в судовому порядку не визнано такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, отже, доводи апелянта є безпідставними.

Вважає, що судом першої інстанції надано належну оцінку наданим доказам, зокрема, взято до уваги покази свідків, які повідомили про вимушене перебування позивачів в с.Снячив, Строжинецького району Чернівецької області, у зв`язку з необхідністю догляду за матір`ю ОСОБА_1 яка через хворобу була позбавлена можливості самостійно пересуватись та потребувала стороннього догляду. Доводи апелянта про добровільне залишення позивачами свого місця проживання без поважних причин є безпідставними.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 є комунальною власністю територіальної громади міста та перебуває на балансі КЖРЕП № 17, в спірній квартирі зареєстровані позивачі, відповідач та малолітній ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою КЖРЕП № 17 № 1090 від 22.08.2019 р.

15 лютого 2000 р. рішенням Чернівецького міськвиконкому №101/4 на ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ) яка є донькою позивачки, був виданий ордер на право зайняття в порядку обміну жилого приміщення на спірну квартиру. Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбу, який згідно свідоцтва про розірвання шлюбу був розірваний 01.12.2015 р.

Встановлено, що з грудня 2018 року позивач у спірній квартирі не проживає, оскільки була вимушена тимчасово поїхати до своєї матері - ОСОБА_5 за місцем її проживання ( АДРЕСА_2 ), так як вона у зв`язку із хворобою потребувала догляду та сторонньої допомоги, що підтверджується поясненнями самої матері ОСОБА_5 та її сусідки ОСОБА_6 та випискою із історії хвороби.

У позивачів та у малолітнього ОСОБА_2 , які зареєстровані в спірній квартирі, іншого житла немає.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Стаття 47 Конституції України зазначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

За змістом частин 1, 2 статті 58 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної в місті Ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

За статтею 61 ЖК УРСР, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем- житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем-громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до частини першої статті 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).

Встановивши, що 15.02.2000р. рішенням Чернівецького міськвиконкому №101/4 на ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , яка є донькою позивачки, був виданий ордер на право зайняття в порядку обміну жилого приміщення, площею 18,3 кв.м., яке складається із однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 позивачі набули рівних із відповідачем прав користування спірною квартирою, та не втратили право на користування квартирою у встановленому законом порядку, а відповідачем створюються перешкоди у користуванні квартирою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вселення позивачів до спірної квартири.

Факт наявності між сторонами конфліктних відносин, створення відповідачем перешкод для проживання позивачів у вищевказаній квартирі суд встановив із доказів, яким надана належна оцінка. Відповідач в судовому засіданні пояснив суду, що він не бажає, щоб позивачі проживали в спірній квартирі, він замінив серцевину в замку і не хоче давати їм ключі.

Доводи апелянта, що відповідачі втратили право на проживання в квартирі є безпідставними, оскільки позивачі в даний час не визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, відповідно вони мають право проживати в спірній квартирі, де зареєстровані.

Рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 немає.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Згідно з частинами 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховують:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При стягненні витрат на правничу допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог

про відшкодування таких витрат.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Судом першої інстанції, при вирішенні питання, щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, були досліджені представлені сторонами докази на підтвердження того, що позивач ОСОБА_3 , відповідно до звіту (акту) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи, сплатила адвокату грошові кошти в розмірі 11751,20 грн. за надання правничої допомоги, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №09/06/2020 від 12.06.2020 року. Позивачка ОСОБА_1 , відповідно до звіту (акту) про надані послуги у зв`язку із розглядом справи, сплатила адвокату грошові кошти в розмірі 11751,20 грн. за надання правничої допомоги, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №08/06/2020 від 12.06.2020 року.

Кодексом не передбачено можливості суду ініціювати питання про зменшення витрат на правничу допомогу.

При цьому неспівмірність витрат на правничу допомогу й передбачених законом критеріїв є підставою для подання стороною-опонентом клопотання

про зменшення розміру витрат, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання.

Відповідачем ОСОБА_1 та його представником ОСОБА_7 в суді першої інстанції заявлено клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, оскільки заявлена сума понесених судових витрат є неспівмірною із затраченим часом та складністю справи.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що витрати за надання правничої допомоги є неспівмірними із складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, затраченим ним часом на надання таких послуг. Заявлений розмір правничої допомоги не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Крім того, при визначені розміру правничої допомоги судом враховано, що правничі послуги надані позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є ідентичними, як за видами послуг так і по часу їх надання, жодних доказів надання правничих послуг позивачам окремо, адвокатом позивачів не надано. Також, представником позивачів не надано жодних доказів консультування та опитування клієнтів окремо, подання двох адвокатських запитів до Шевченківського ВП Чернівецького ВП ГУНП в Чернівецькій області, підготовки двох позовних заяв, двох окремих клопотань від обох позивачів, представництво їх інтересів у суді та інші правові послуги, які дублюються.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він зроблений з додержанням норм матеріального і процесуального права, судом детально проаналізовані та досліджені надані докази щодо розміру витрат на правничу допомогу, дана їм належна оцінка.

Враховуючи зазначене, додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та зміни додаткового рішення не вбачається.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційних скарг

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 10 червня 2020 року та додаткове рішення від 15 липня 2020 року ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, саме тому апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 10 червня 2020 року залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 15 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови 24 вересня 2020 року.

Головуючий І.Б. Перепелюк

Судді: М.І. Кулянда

І.М. Литвинюк