Єдиний унікальний номер 229/6002/19
Номер провадження 22-ц/804/2207/20
Єдиний унікальний номер 229/6002/19
Номер провадження 22-ц/804/2207/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Азевича В. Б., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Бахмут апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтранс» та ОСОБА_1 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 21 квітня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтранс» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (суддя першої інстанції Панова Т.Л., повний текст рішення складено 30 квітня 2020 року).

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтранс» (далі ТОВ «БалТранс») про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Просив стягнути з ТОВ «Балтранс» на його користь грошову компенсацію невиплачену йому за основну відпустку за період з 04 квітня 2017року по 21 березня 2018 року у розмірі 3942,31грн, середній заробіток за час затримки згідно ст. 117 КЗпП у розмірі 88180,78 грн. з розрахунку на 01 жовтня 2019 року та далі до дня фактичного розрахунку, та стягнути єдиний соціальний внесок у повному обсязі з усієї суми, рівними частинами по кожному місяцю за весь період, починаючи з 16 травня 2017 року по день фактичного розрахунку; стягнути компенсацію заробітної плати за 02.03.2018р у розмірі 206,16грн; зарахувати період з 16 травня 2017 року по день фактичного розрахунку, до пенсійного стажу та перерахувати пенсійні виплати за весь період затримки, починаючи з 16 травня 2017року.

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 04 жовтня 2019 року відмовлено у відкритті провадження в частині зарахування періоду з 16 травня 2017 року по день фактичного розрахунку, до пенсійного стажу позивача та перерахуванні пенсійних виплат за весь період затримки, починаючи з 16 травня 2017 року, перерахування з 04 вересня 2018 року пенсійних виплат з урахуванням цього компенсованого втраченого стажу. (а.с. 35-36).

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 21 квітня 2020 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Балтранс» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ "Балтранс" на користь ОСОБА_1 , заробітну плату за 02 березня 2018 року в сумі 184,22 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 листопада 2019 року по 21 квітня 2020 року включно, в сумі 18422 грн. 00 коп., судовий збір в сумі 185 грн. 18 коп.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення в частині стягнення заробітної плати за 02 березня 2018року в сумі 184 грн. 22 коп. допущено до негайного виконання.

Зобов`язано ТОВ "Балтранс" здійснити утримання з суми заборгованості передбачені законом податки та інші обов`язкові платежі.

Із вказаним рішенням суду не погодився директор ТОВ «Балтранс» Балик Д.А., та ОСОБА_1 , та подали апеляційні скарги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги директор ТОВ «Балтранс» Балик Д.А., зазначає, що на виконання постанови апеляційного суду Донецької області від 01.03.2019 року, товариство здійснило виплати позивачу на загальну суму 37844,00 грн., а саме 36844,00 грн. середній заробіток за період вимушеного прогулу за період з 17.05.2017 року по 01.03.2018 року та відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000 грн. на момент звільнення ОСОБА_1 16.05.2017 року йому була сплачена компенсація за невикористану відпустку в повному обсязі.

Наголошує на тому, що 21.03.2018 року ОСОБА_1 був звільнений з ТОВ «Балтранс» за відсутності на робочому місці. З березня 2018 року позивач жодного дня у цьому місяці не працював, в тому числі і 02.03.2018 року і за будь-якими виплатами не звертався. Вимогу про розрахунок позивач пред`явив тільки 12.02.2020 року і у цей день повністю її отримав. До 12.02.2020 року позивач з вимогою про розрахунок до відповідача не звертався, тобто його право про несвоєчасне отримання компенсації за невикористану відпустку ніяк не порушувалось, а тому застосування ст. 117 КЗпП України є помилковим. Зазначає, що між сторонами відсутній спір, тому що не було факту порушення відповідачем ст. 116 КЗпП України.

Вказує на те, що вирішуючи спір щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не врахував, що позовні вимоги про стягнення належних позивачу сум при звільненні задоволено частково, не з`ясував, яку частку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із розміром середнього заробітку, та не застосував принцип співмірності.

Директор ТОВ «Балтранс» Балик Д.А., просив рішення Дружківського міського суду Донецької області від 21 квітня 2020 року скасувати, та ухвалите нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 , зазначає, що 21 березня 2018 року згідно з наказом № 4-П директора товариства був звільнений та отримав даний наказ в офісі товариства та поставив свій підпис про отримання. В день звільнення кошти не отримав, чим було порушено відповідачем ст. 116 КЗПП України. 21 березня 2018 року роботодавець сплатив страхові внески але не виплатив позивачу кошти. Вказує, що замість 24 днів відпустки була нарахована компенсація за 19 днів відпустки. Нараховану суму за 02 березня 2018 року в розмірі 184,22 грн., відповідач повинен відшкодувати за весь час затримки, по день фактичного розрахунку починаючи з 03 березня 2018 року, а не за 100 днів, як зазначено в оскаржуваному рішенні.

Зазначає, що суд першої інстанції не узяв до уваги докази, які були додані до позовної заяви про нараховані у квітні - травні 2017 року суми. Зазначає, що ніякої компенсації не було і не могло бути, оскільки він продовжував працювати.

Вказує, на те, що в рішенні Донецького апеляційного суду, яка залишена без змін рішенням Верховного Суду середньоденна заробітна плата позивача складає 184,22 грн. 184,22 х 21,4 (середнє число робочих змін в місяці в розрахунку на рік) = 3942,31 грн. Середньоденна заробітна плата для обчислення середньої зарплати для оплати щорічної відпустки складає 3942,31х12/354=133,63 грн. (354 число календарних днів в року за відрахуванням святкових днів).

Розмір компенсації за невикористану відпустку становить 133,63 грн. х 24 дні = 3207,12 грн., та ні в якому разі ні 2254,20 грн., як зазначено в рішенні суду.

Позивач ОСОБА_1 , просив рішення Дружківського міського суду Донецької області від 21 квітня 2020 року скасувати, та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовну заяву у повному обсязі, по день повного розрахунку.

Відзивів на апеляційні скарги від учасників справи не надходило.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі спір виникає із трудових відносин, а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Балтранс» підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ТОВ «БалТранс» від 03 квітня 2017 року № 55-П ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду начальника дільниці з 04 квітня 2017 року.

15 травня 2017 року ОСОБА_2 подав директору ТОВ «БалТранс» Балику Д. О. заяву, в якій просив звільнити його з роботи у зв`язку зі зміною місця проживання, без узгодження дати звільнення.

16 травня 2017 року директор ТОВ «БалТранс» Балик Д. О. видав наказ № 61-П про звільнення ОСОБА_2 з роботи за власним бажанням у зв`язку з переїздом на нове місце проживання на підставі статті 38 КЗпП України.

ОСОБА_2 не погодився із вказаним наказом і звернувся до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 22 листопада 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «БалТранс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 16 травня 2017 року по 06 червня 2017 року в сумі 2 625 грн. Стягнуто з ТОВ «БалТранс» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 16 травня 2017 року по 04 липня 2017 року в сумі 5 950 грн. Стягнуто з ТОВ «БалТранс» в дохід держави судовий збір в сумі 640 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 01 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 22 листопада 2017 року скасовано. Позов задоволено частково. Наказ ТОВ «БалТранс» від 16 травня 2017 року № 61-П про звільнення ОСОБА_1 визнано незаконним та скасовано. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ділянки ТОВ «БалТранс». Стягнуто з ТОВ «БалТранс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2017 року по 01 березня 2018 року в розмірі 36 844 грн. та на відшкодування моральної шкоди - 1 000 грн. Стягнуто з ТОВ «БалТранс» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 920 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. (а.с.6-8)

Постановою Верховного суду від 18 листопада 2019року касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Донецької області від 01.03.2018р залишена без задоволення (а.с.84-92).

02 березня 2018року директором ТОВ «Балтранс» видано наказ № 3-П, яким ОСОБА_1 на підставі постанови апеляційного суду Донецької області від 01.03.2018р у цивільній справі № 229/2676/17 поновлено на роботі на посаді начальника ділянки з 02 березня 2018року з окладом згідно із штатним розписом.

Наказом №4-П директора ТОВ «Балтранс» ОСОБА_1 звільнено з 21 березня 2018року за відсутністю на робочому місці на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підстава: акти від 02.03.2018року, від 05.03.2018року, від 06.03.2018 року.

19 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БалТранс» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дружківського міського суду від 28 вересня 2018року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення на роботі відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду від 28.09.2018р ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року у справі № 229/1476/18р, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення суду від 28.09.2018р - без змін.

Частково задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що розглядаючи спір про звільнення за прогули згідно актів від 02.03.2018року, 05.03.2018 року, 06.03.2018 року в апеляційному порядку, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що 02.03.2018 року не є прогулом, оскільки в цей день його було наказом директора поновлено на роботі за рішенням суду, а тому 02.03.2018 року - робочий день, оскільки підприємство не розрахувалось за цей день з працівником, то за таких обставин підлягає стягненню заробіток за один день роботи в розмірі 184,22 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з часу звернення за таким розрахунком в розмірі 18422 гривні.

Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За змістом статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Так, Закон покладає на роботодавця обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Донецького апеляційного суду від 20 березня 2020 року апеляційна скарга ОСОБА_1 , на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 28 вересня 2018 року була залишена без задоволення, оскаржуване рішення без змін.

Згідно аналізу судового рішення, зробленого в постанові Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року вбачається, що позивачем не надано суду доказів про те, що в період з 05 березня 2018 року по 21 березня 2018 року у нього був вимушений прогул. Згідно табеля обліку робочого часу позивач в період з 05 по 21 березня 2018 року жодного робочого дня на роботу не виходив.

Позивач не виконував свої посадові обов`язки в період з 05 по 21 березня 2018 року, підстави для нарахування йому за цей період заробітної плати відсутні.

Згідно табеля обліку робочого часу 03 та 04 березня 2018 року у позивача були вихідними днями.

Що стосується дати 02.03.2018 року, то цей день, як зазначив апеляційний суд, не може вважатись прогулом, оскільки в цей день ОСОБА_1 було поновлено на роботі за рішенням суду, а тому цей день є робочим днем, однак ця обставина не впливає на правильність висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для відмови у поновленні на роботі, оскільки в інші робочі дні позивач так до роботи і не став.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 184,22 гривні саме за один робочий день 02.03.2018 року та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні саме з часу звернення до суду та з моменту коли відповідач дізнався про такий позов, посилаючись саме на постанову Донецького апеляційного суду від 20 березня 2019 року.

Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може.

Так, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання наказу про звільнення за прогули 02.03.2018 року, 05.03.2018 року та 06.03.2018 року та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди судом першої інстанції було відмовлено у повному обсязі.

Розглядаючи зазначену справу в апеляційному порядку Донецьким апеляційним судом у постанові від 20.03.2019 року дійсно в мотивувальній частині рішення було зроблено висновок, що 02.03.2018 року, на думку суду, не є днем прогулу, оскільки в цей день працівника було поновлено на роботі наказом директора на підставі постанови Донецького апеляційного суду від 01.03.2018 року, однак така обставина не впливає на правильний висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення на роботі за прогули, оскільки мали місце прогули 05.03.2018 року та 06.03.2018 року.

При цьому в резолютивній частині постанови апеляційний суд зазначає, що рішення Дружківського міського суду від 28 вересня 2018 року підлягає залишенню без змін (в тому числі і щодо визнання 02.03.2018 року у ОСОБА_1 днем прогулу).

Отже, оскільки постановою Донецького апеляційного суду від 20.03.2019 року рішення Дружківського міського суду Донецької області від 28 вересня 2018 року про відмову в задоволенні позову про скасування наказу відносно звільнення ОСОБА_1 за прогули 02.03.2018 року, 05.03.2018 року та 06.03.2018 року залишено без змін, то за таких обставин при ухваленні рішення Дружківським міським судом від 21 квітня 2020 року про стягнення заробітної плати за 02.03.2018 року в розмірі 184,22 гривні та відповідно середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 18422 гривні є безпідставним.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення заробітної плати за 02.03.2018 року в розмірі 184,22 гривні та відповідно середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 18422 гривні підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні цієї частини позовних вимог.

Що стосується апеляційної скарги ОСОБА_1 , слід зазначити наступне.

Положеннями частини 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до частини 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі в змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, та компенсації за невикористані відпустки, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 р. ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від Донецьким апеляційним судом у постанові від 20.03.2019 року 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Статтею 82 Кодексу законів про працю визначено, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються:

2) час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

У п. 2 частини 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» від 15.11.96 р. № 504/96 зазначено, що час, коли працівник фактично не працював, але за ним на підставі законодавства зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково, зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Це означає, що час перебування працівника у вимушеному прогулі враховується для надання йому щорічної відпустки.

Згідно ст. 75 КЗпП щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Доводи позивача, що йому не виплачена заборгованість за невикористану відпустку, спростовується матеріалами справи.

Згідно відомості на виплату готівки ВЗП-000002 за лютий 2020 року вбачається, що позивачу було перераховано компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2254,20 грн., даний факт підтверджується також заявою ОСОБА_1 від 12.02.2020 року про виплату йому компенсації за невикористану відпустку у зв`язку зі звільненням 21.03.2018 року, а також відомістю про нарахування заробітної плати за травень 2017 року. Позивач у суді першої інстанції ці докази не заперечував, а тому апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача заборгованості по компенсації за невикористану відпустку.

Доводи ОСОБА_1 , про невірне встановлення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.

За таких обставин, рішення Дружківського міського суду Донецької області від 21 квітня 2020 року підлягає частковому скасуванню, через порушенням судом норм процесуального та невірного застосування матеріального права, з відмовою в задоволені позову ОСОБА_1 , в частині стягнення заробітної плати за 02.03.2019 року та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 18422 гривень.

Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтранс» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2475,31 гривень за розгляд справи у суді першої інстанції та подання апеляційної скарги щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтранс» задовольнити частково.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 21 квітня 2020 року в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за 02.03.2018 року в розмірі 184,22 гривні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 18422 гривень скасувати.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтранс» про заборгованості по заробітній платі за 02.03.2018 року в розмірі 184,22 гривні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 листопада 2019 року по 21 квітня 2020 року в сумі 18422 гривень відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Балтранс» судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції та подання апеляційної скарги у розмірі 2475 (дві тисячи сімдесят п`ять) гривень 31 копійку.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 30 вересня 2020 року.

Судді: О. В. Халаджи

В. Б. Азевич

І.В. Кішкіна