Провадження № 2/752/2172/20
РІШЕННЯ

Іменем України

17.08.2020 року Голосіївський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Чередніченко Н.П.

з участю секретаря Шевчук М.Ю.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просив визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність, ділову репутацію інформацію, поширену відповідачем ОСОБА_2 відносно позивача ОСОБА_1 , як фізичної особи та голови правління ГБК «Строй-Авто», у зверненні голови Обслуговуючого гаражного кооперативу «Деміївський-авто» до автовласників; зобов`язати відповідача протягом трьох днів з дня набрання рішенням суду законної сили, спростувати інформацію, у спосіб, в який вона була поширена, а саме: шляхом направлення автовласникам, які знаходяться на земельній ділянці, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на адресу позивача, рекомендовані листи про те, що викладена ОСОБА_2 інформація відносно ОСОБА_1 є недостовірною; стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу.

В обґрунтування позову, ОСОБА_1 зазначено про те, що голова Обслуговуючого гаражного кооперативу «Деміївський-авто» ОСОБА_2 звернувся до автовласників автостоянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зі зверненням, в якому зазначив недостовірну та таку, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, що викладена у наступних тезах: «25.05.2019 року відбулись загальні збори членів ОГК «Деміївський-Авто»; «керівником ОГК «Деміївський-Авто» було подано позов до суду про скасування рішення Київської міської ради від 24.05.2007 року № 673/1334 (справа 2а-2455/11/2670); «члени ГБК «Строй-Авто» не являються власниками гаражів (боксів), які розташовані на земельній ділянці з кодом :79:142:550»; «ГБК «Строй-Авто» в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, було відмовлено»; «…таким чином ОСОБА_1 вводить в оману працівників Головного управління Держгеокадастру у місті Києві з ціллю отримання усієї земельної ділянки у приватну власність. На сьогоднішній день «ГБК «Строй-Авто» подав до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві на погодження проектну документацію з землеустрою, з метою привласнити зазначену вище земельну ділянку». Вважає наведені тези є твердженнями, що не відповідають дійсності, зазначену поширену інформацію позивач вважає недостовірною, неправдивою, такою, що шкодить діловій репутації позивача, завдає йому моральної шкоди та душевних страждань, а тому така інформація, на думку позивача, підлягає визнанню недостовірною та спростуванню.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11.07.2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до довідки про причини повернення поштового відправлення, копія ухвали про відкриття провадження у справі та копія позовної заяви разом з копіями доданих до неї документів, які направлялись за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулись до суду у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання.

Відповідно до ст.ст. 174, 178 ЦПК України, відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї.

За даних обставин, суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що в матеріалах цивільної справи міститься копія документа із назвою «Звернення голови обслуговуючого гаражного кооперативу «Деміївський-Авто» ОСОБА_2 » без дати (далі - Звернення).

Позивач стверджує, що вказаний документ містить інформацію, що не відповідає дійсності, а також принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканими і фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

За змістом статей 94, 277 ЦК України, частини четвертої статті 32 Конституції України, статті 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію.

Відповідно до частин першої, другої статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Частиною першої статті 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

На підставі частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 29 листопада 2017 року у справі № 6-639цс17.

Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у постанові від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширена інформація, тобто, доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто, позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто, такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто, або завдає шкоди особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Слід зазначити, що інформація, яка є предметом судового розгляду та викладена у наступних тезах: «25.05.2019 року відбулись загальні збори членів ОГК «Деміївський-Авто»; «керівником ОГК «Деміївський-Авто» було подано позов до суду про скасування рішення Київської міської ради від 24.05.2007 року № 673/1334 (справа 2а-2455/11/2670); «члени ГБК «Строй-Авто» не являються власниками гаражів (боксів), які розташовані на земельній ділянці з кодом :79:142:550»; «ГБК «Строй-Авто» в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, було відмовлено» жодним чином не стосується позивача ОСОБА_1 , ані як фізичної особи, ані як голови гаражного кооперативу.

Навпаки, у перших двох тезах йдеться про ОГК «Деміївський-Авто», у інших двох - про ГБК «Строй-Авто» як гаражний кооператив в цілому та його членів.

Не доведено позивачем і тієї обставини, що поширення вказаної інформації порушує його особисті немайнові права або завдає шкоди його немайновим благам, а так само перешкоджає здійснювати його особисте немайнове право.

На думку суду, позивач не довів належним та допустимим доказами факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. При цьому, суд критично оцінює наданий позивачем доказ - копію документа із назвою «Звернення голови обслуговуючого гаражного кооперативу «Деміївський-Авто» ОСОБА_2 » без дати.

Таким чином, відсутні у своїй сукупності всі обставини, які утворюють юридичний склад правопорушення, з наявністю якого закон пов`язує можливість задоволення позовних вимог про визнання інформації недостовірною та зобов`язання її спростування.

Верховний Суд України у вказаній вище Постанові також наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997).

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд зазначає, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Таким чином, в частині інших тез, що є предметом судового розгляду, а саме: «…таким чином ОСОБА_1 вводить в оману працівників Головного управління Держгеокадастру у місті Києві з ціллю отримання усієї земельної ділянки у приватну власність. На сьогоднішній день «ГБК «Строй-Авто» подав до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві на погодження проектну документацію з землеустрою, з метою привласнити зазначену вище земельну ділянку», суд виходить з того, що зазначена інформація не є твердженнями, не містять фактичних даних, а є лише оцінкою дій, припущеннями, особистою думкою особи, що її висловлює, та не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності, тому на підставі частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» зазначені висловлювання є оціночними судженнями, які не можуть бути об`єктами спростування.

Відтак, з урахуванням викладеного, суд надходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 82, 133, 141, 258, 259, 263-265, 266 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя