ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/184/20 Справа № 183/5644/17 Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особипідприємця ОСОБА_1 про відшкодування завданої матеріальної шкоди, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до фізичної особипідприємця ОСОБА_1 про відшкодування завданої матеріальної шкоди, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_2 посилався на те, що він є власником автомобіля марки «КІА SPORTAGE» реєстраційний номер НОМЕР_1 . На протязі декількох років він користувався послугами охоронюваної автостоянки (майданчика для паркування автомобілів), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , власником якої є фізична особа-підприємець ОСОБА_1 Територія даної автостоянки (майданчика для паркування автомобілів) є повністю огородженою, в`їзд здійснюється відповідно до записів на підставі відмітки про оплату наданих послуг, відомостей про транспортний засіб, контактних даних власника чи водія транспортного засобу. Зазначений майданчик працює цілодобово та має цілодобову фізичну охорону. Вартість послуги по зберіганню транспортних засобів стягується з їх власників у розмірі 25 гривень за добу. Зазначав, що 01 жовтня 2017 року він передав уповноваженому працівнику стоянки (майданчика) на зберігання свій легковий автомобіль марки «КІА SPORTAGE», чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1975, 2008 року випуску, який на праві власності належить йому особисто. Факт здачі-приймання автомобіля зафіксовано у журналі обліку транспортних засобів зданих на зберігання. Окрім цього, він здійснив оплату послуг по цілодобовому зберіганню автомобіля, сплативши 200 гривень з розрахунку 25 гривень за добу, тобто, ним була здійснена оплата за 8 діб, про що зроблено відповідний запис у журналі оплат за послугу зберігання транспортного засобу. Вважає, що між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 був укладений Договір зберігання, що передбачено ст. 936 Цивільного кодексу України. Крім цього, він передав уповноваженому працівнику майданчика ключі від автомобіля з проханням передати їх працівнику станції технічного обслуговування автомобілів, якого він знав як в лице, так і особисто тому, що СТО розташоване на території автостоянки. Позивач вказував, що до 05 жовтня 2017 року автомобілем він не користувався, а тому автомобіль знаходився на автостоянці (майданчику для паркування автомобілів) на місці паркування №49. 06 жовтня 2017 року, коли він прийшов на автостоянку (майданчик) де зберігався його автомобіль, він автомобіль не виявив, а в наступному з`ясувалося, що транспортний засіб було викрадено невідомою особою. У цей же день, 06 жовтня 2017 року, він звернувся із письмовою заявою про факт незаконного заволодіння невстановленою особою транспортним засобом в Новомосковський відділ поліції ГУНП в Дніпропетровській області, вказана заява була реєстрована в ЖЄО за № 16929, а 07 жовтня 2017 року за вказаним фактом слідчим відділенням Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області відкрите кримінальне провадження №0002443 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України. Вважає, що порушенням відповідачем обов`язків за договором зберігання йому було завдано матеріальної та моральної шкоди. На підставі викладеного, ОСОБА_2 просив суд стягнути з фізичної особипідприємця ОСОБА_1 на його користь матеріальну шкоду, завдану неналежним виконанням договору зберігання в розмірі 270 000 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 27 000 грн.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Стягнуто з фізичної особипідприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану неналежним виконанням договору зберігання в розмірі 255120 грн. 60 коп. У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Стягнуто з фізичної особипідприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 2 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі фізична особапідприємець ОСОБА_1 просить заочне рішення суду від 30 листопада 2018 року скасувати та направити справу для розгляду до іншого суду, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року залишити без змін як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавець) і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Статтею 937 ЦК України визначено, що договір зберігання укладається в письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою. квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до ст. 942 ЦК України, зберігач зобов`язаний вживати усіх заходів. встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства для забезпечення схоронності речі.

Положеннями ст. 950 ЦК України визначено, що за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Професійний зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі, якщо не доведено, що це сталося внаслідок непереборної сили, або через такі властивості речі, про які зберігач. приймаючи її на зберігання, не знав і не міг знати, або внаслідок умислу чи грубої обережності поклажодавця.

Пунктом 1 частини першої статті 951 ЦК України передбачено, що збитки, завдані поклажедавцеві втратою речі, відшкодовуються зберігачем у розмірі її вартості.

Відповідно до ст. 977 ЦК України зберігання автотранспортного засобу є спеціальним видом договору зберігання, і відповідно за договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця.

Крім норм Цивільного кодексу України, організація та порядок надання послуг щодо зберігання транспортних засобів на автостоянках врегульовані «Правилами зберігання транспортних засобів на автостоянках», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 115 від 22 січня 1996 року.

Згідно пункту 1 Правил, вони регламентують організацію та порядок надання послуг щодо зберігання транспортних засобів (автомобілів, автобусів, мотоциклів, моторолерів, мотоколясок, мопедів, причепів), що належать громадянам, а також транзитних транспортних засобів, що здійснюють міжнародні та міжміські перевезення, і поширюються на всі автостоянки (крім автостоянок - гаражних кооперативів), що охороняються, незалежно від форм власності, які є суб`єктами господарської діяльності. ш належать цим суб`єктам (далі - автостоянки).

У відповідності до пункту 8 Правил, відповідальність за охорону транспортних засобів та майна, що тимчасово або постійно знаходяться та території автостоянки працівники автостоянки.

Згідно з пунктами 12, 21 Правил, під час оформлення приймання транспортного засобу на зберігання черговий приймальник вносить необхідні дані про володільця транспортного засобу і транспортний засіб до відповідного журналу обліку транспортних засобів і розписується в ньому, а видається транспортний засіб з автостоянки після здавання черговому приймальнику перепустки (в разі довготермінового зберігання) чи представлення квитанції (касового чека) про оплату (в разі тимчасового зберігання) та після того, як одержувач розпишеться в журналі обліку щоденного та одноразового заїзду і виїзду транспортних засобів. Плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляється за тарифами, встановленими відповідно до законодавства, з видачею квитанції чи касового чека.

Пунктом 27 Правил передбачено, що автостоянки гарантують схоронність транспортних засобів, прийнятих на зберігання згідно з цими Правилами, а у разі їх зникнення, розукомплектування чи пошкодження під час зберігання несуть відповідальність у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до пункту 30 Правил - на автостоянці повинні вестися: журнал обліку транспортних засобів довготермінового зберігання, журнал обліку транспортних засобів тимчасового зберігання, журнал обліку щоденного та одноразового заїзду і виїзду транспортних засобів, журнал обліку транспортних засобів з пошкодженнями та некомплектних, касова книга, книга скарг та пропозицій, книга квитанцій.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, позивач ОСОБА_2 є власником легкового автомобіля марки «КІА SPORTAGE», чорного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , об`єм двигуна 1975, 2008 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.7).

Відповідач є фізичною особою-підприємцем. Вид діяльності технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, допоміжне обслуговування наземного транспорту, послуги з паркування автомобілів (а.с.9, 49).

Відповідно до Державного Акта на право постійного користування землею від 21 серпня 1996 року, виданого Новомосковською міською Радою народних депутатів Новомосковського району Дніпропетровської області ПП ОСОБА_1 було виділено у постійне користування земельну ділянку 0,1541 га під будівництво магазину та господарських приміщень по АДРЕСА_2 (а.с.220-223).

Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку суб`єкт господарювання ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність: технічне обслуговування та ремонт автомобілів, функціонування інфраструктури автомобільного та міського транспорту, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Судом встановлено, на земельній ділянці, яка передана у постійне користування ПП ОСОБА_1 , розташована автостянка та СТО, яке перебуває в оренді у відповідача, згідно договору оренди від 01 січня 2016 року (а.с.204, 205).

З журналу оплати за послуги зберігання транспортних засобів вбачається, що 01 жовтня 2017 року позивач передав автомобіль на зберігання на охоронювану автостоянку (майданчик для паркування автомобілів), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , оплатив 200 гривень з розрахунку 25 гривень за добу зберігання, тобто, за 8 діб (а.с.12-15).

У позовній заяві та у судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 вказував, що 04 жовтня 2017 року увечері він передав уповноваженому працівнику майданчика ОСОБА_3 ключі від автомобіля з проханням передати їх працівнику станції технічного обслуговування автомобілів, якого він знав як в лице, так і особисто, тому, що СТО розташоване на території автостоянки (а.с.2,3).

ОСОБА_3 з 03 листопада 2017 року перебуває у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 , працює охоронцем автостоянки, власником якої є відповідач ФОП ОСОБА_1 , на підставі безстрокового трудового договору (а.с.191).

Факт передачі транспортного засобу на зберігання підтверджується записами у журналі обліку зберігання транспортних засобів та оплати (за період з 01 жовтня по 06 жовтня 2017 року), підписаними зберігачем (а.с..

06 жовтня 2017 року позивач виявив відсутність на автостоянці транспортного засобу належного йому автомобіля.

З довідки Новомосковського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 12 жовтня 2017 року вбачається, 06 жовтня 2017 року до ЖЄО Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровськ» області за №16929 зареєстрована заява ОСОБА_2 , 1963 року народження, про те, що невідома особа 06 жовтня 2017 року незаконно заволоділа його автомобілем «Кіа спортеж», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходився на платній автостоянці за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11).

07 жовтня 2017 за вказаним фактом СВ Новомосковського ВП ГУНП відкрито кримінальне провадження № 0002443 за ст. 289 ч.3 КК України (а.с11).

До теперішнього часу по вказаному кримінальному провадженні здійснюється досудове розслідування (а.с.210).

Відповідності до акту №220 про оцінку транспортного засобу від 17 серпня 2018 року, складеного суб`єктом оціночної діяльності ОСОБА_4 , середня ринкова вартість автомобіля марки «КІА SPORTAGE», 2008 року випуску, становить 255 120 грн. 60 коп. (а.с.66-69).

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач ОСОБА_2 просив суд стягнути з фізичної особипідприємця ОСОБА_1 на його користь матеріальну шкоду, завдану неналежним виконанням договору зберігання в розмірі 270 000 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 27 000 грн. (а.с.36-40).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

В судовому засіданні в апеляційному суді на розгляд ставилося питання про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи для встановлення дійсного розміру шкоди, спричиненої власнику викраденого автомобіля, однак клопотань про призначення відповідної експертизи від учасників справи до суду не надходило.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування вартості викраденого з автостоянки автомобіля 255 120 грн. 60 коп.

Стосовно позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки, відносини, що склалися між сторонами є договірними, що виникли з договору зберігання

За таких обставин, враховуючи вищевикладене суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , стягнувши з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду, завдану неналежним виконанням договору зберігання в розмірі 255120 грн. 60 коп. та відмовив у стягненні моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача є безпідставними та належними доказами у справі не підтверджуються.

Доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права є необґрунтованими.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до переоцінки висновків рішення суду, тлумачення норм права.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу фізичної особипідприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді