Єдиний унікальний номер 243/2137/20
Номер провадження 22-ц/804/2341/20
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,

суддів Гапонова А.В., Канурної О.Д.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу № 243/2137/20 за позовом ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про стягнення страхових виплат, що входять до складу спадщини за апеляційною скаргою управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2020 року (суддя Мірошниченко Л.Є., повний текст рішення складений 28 травня 2020 року),

в с т а н о в и в :

04 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про стягнення недоотриманої спадщини у виді страхових виплат, обґрунтувавши свої вимоги тим, що після смерті її батька ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилось спадкове майно, яке складається з невиплаченої страхової суми у Горлівському міському відділенні у Микитівському районі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, яка належить померлому на підставі довідки № 01/08-398 від 22 листопада 2017 року. Невиплачена страхова сума складає 211940,10 грн., що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26 грудня 2017 року, яке було видане державним нотаріусом Першої Горлівської державної нотаріальної контори Донецької області Фоменко О.М. 19 вересня 2019 року вона звернулась із заявою до Слов`янського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та просила виплатити успадковану нею суму заборгованості, але відповідач відмовився виплатити вказану суму, обґрунтовуючи відсутністю грошових коштів на ці виплати та окремого розпорядження зі сторони Кабінету Міністрів України, оскільки нормативно-правовими актами не передбачено здійснення нарахування та виплату страхових виплат потерпілим, які не перемістилися на територію, де органи державної влади здійснюють свої повноваження. Просила суд стягнути з відповідача на її користь недоотримані страхові виплати в порядку спадкування після померлого батька ОСОБА_2 в сумі 211940,10 грн., а також понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2020 року позов ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про стягнення недоотриманої спадщини у виді страхових виплат задоволено.

Стягнуто з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 недоотримані страхові виплати в порядку спадкування після померлого батька ОСОБА_2 в сумі 211940,10 грн. Стягнуто з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 840,80 грн.

З вказаним рішенням не погодився відповідач управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував та порушив норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до прийняття незаконного рішення суду. Суд першої інстанції порушив ст. 117 Конституції України, в якій зазначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання та ч. 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року №1105-ХІV, в якій зазначено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначається Кабінетом Міністрів України. Судом першої інстанції не враховано також обставина, що відносно страхових виплат в сумі 211940,10 гри. за спірний період відсутні будь-які постанови Фонду про їх призначення, а тому виплата суми, зазначеної в свідоцтві про право на спадщину не може бути здійснена відповідачем. Свідоцтво про право на спадщину є неналежним доказом наявності нарахованої заборгованості по страховим виплатам ОСОБА_2 , бо не підтверджена правом померлої особи на її отримання.

Позивачкою ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надано.

Представник відповідача управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяви, згідно яких просять справу розглянути за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що відповідно до довідки № 1429- від 12 серпня 2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.14).

Батько позивачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Горлівка Донецької області, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 04 серпня 2017 року (а.с.11).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 грудня 2017 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Горлівської державної нотаріальної контори Фоменко О.М., спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: невиплаченої страхової суми у Горлівському міському відділенні у Микитівському районі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, яка належить померлому на підставі довідки № 01/08-398 від 22 листопада 2017 року, виданої цим же відділенням виконавчої дирекції Фонду, у сумі 211940,10 грн., є його донька ОСОБА_1 (у тому числі з урахуванням 1/2 частки у спадщині, від якої відмовилась дружина померлого ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 ) (а.с.12)

З листа Слов`янського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 13 вересня 2019 року вбачається, що ОСОБА_2 перебував на постійному обліку та отримував щомісячні страхові виплати у Горлівському міському відділенні у Микитівському районі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області як потерпілий на виробництві. В жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Дружківського міського відділення УВД ФССУ в Донецькій області, де отримав страхову виплату за жовтень 2014 року. З 01 листопада 2014 року страхові виплати ОСОБА_2 були припинені у зв`язку з ненаданням довідки внутрішньо переміщеної особи. Починаючи з листопада 2014 року ОСОБА_2 не звертався до будь-яких робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України із заявою про продовження страхових виплат як внутрішньо переміщена особа та за життя не скористався своїм правом на отримання належних йому сум страхових виплат за період з 01 травня 2014 року по 30 вересня 2014 року та з 01 листопада 2014 року по 18 березня 2017 року (по день смерті), тому відповідні страхові виплати йому не нараховувались та не сплачувались, відсутня будь-яка заборгованість Фонду перед потерпілим (а.с.7).

З листа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 31 березня 2020 року вбачається, що за страховою справою ОСОБА_2 22 листопада 2017 року знято з обліку у Фонді соціального страхування України на підставі свідоцтва про смерть від 04 серпня 2017 року серії НОМЕР_1 . Будь-яка інша інформація про припинення страхової виплати ОСОБА_2 у Програмному забезпеченні «Реєстр потерпілих» відсутня. Зняття з обліку страхового випадку щодо ОСОБА_2 здійснено Горлівським міським відділенням Микитівського районного управління, яке на підставі наказу управління № 272 від 26 жовтня 2017 року припинило свою діяльність з 01 січня 2018 року, а ведення його електронних баз передано Слов`янському відділенню управління (а.с.43).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при вирішенні спорів про право на спадщину на належні спадкодавцю за життя суми заробітної плати пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, визначальним є те, чи були такі виплати нараховані спадкодавцеві за життя, оскільки лише за умови, що такі суми були нараховані за життя, проте не отримані спадкодавцем, вони можуть увійти до складу спадщини. Статтею 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини. Страхова справа ОСОБА_2 22 листопада 2017 року знята з обліку у Фонді соціального страхування України, на підставі свідоцтва про смерть від 04 серпня 2017 року, та будь-яка інша інформація про припинення страхової виплати ОСОБА_2 у Програмному забезпеченні «Реєстр потерпілих» відсутня, а отже позивач ОСОБА_1 як спадкоємець за законом має право на отримання сум страхових виплат у сумі 211940,10 грн., які належали померлому ОСОБА_2 на підставі довідки № 01/08-398 від 22 листопада 2017 року, і входять до складу спадщини відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 грудня 2017 року.

З вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі, якщо заповітом не охоплено усієї спадкової маси, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із статтею 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються статтями 1216, 1227 ЦК України.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. На час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було.

Підстави припинення страхових виплат встановлені статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції від 28 грудня 2014 року № 77-VIII): 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (в редакції Закону від 28 грудня 2014 року № 77-VIII) страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Згідно з частинами 4 і 7 статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв`язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».

Частиною 10 цієї статті визначено, що належні суми страхових виплат, що з вини Фонду не були своєчасно виплачені особам, які мають на них право, у разі смерті цих осіб виплачуються членам їхніх сімей, а в разі їх відсутності - включаються до складу спадщини.

Згідно пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-ХІV (у редакції від 28 грудня 2014 року № 77-VІІІ) Кабінет Міністрів України визначає особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення АТО або зони надзвичайної ситуації).

Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами надано у абзаці першому частини 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII. Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

Частиною 1 статті 3 зазначеного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

До жодного із вказаних законів не внесено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної.

Постановами Кабінету Міністрів України № 531, 637 та 595 встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення АТО, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам.

Зазначені підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Вказані підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Вони не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади.

Про необхідність соціального захисту осіб, які перебувають на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях ідеться і в Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій і Луганській областях» від 18 січня 2018 року №2268-VIII.

Статтею 2 цього Закону передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.

Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.

Вказану правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц та у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі за № 642/6946/18.

Отже, ненадання особі, яка не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, та не звернення цієї особи до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території з заявою про нарахування виплат, не є підставою для невиплати страхових платежів, оскільки таке право закріплене за особою положеннями Закону № 1105-ХІV, а з 01 січня 2015 року Закону № 77-VІІІ) може бути обмежене лише введенням воєнного чи надзвичайного стану на окремій території чи на всій території України.

Доводи апеляційної скарги про те, що з 01 листопада 2014 року ОСОБА_2 по день смерті не звертався до будь-яких робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України із заявою про продовження страхових виплат як внутрішньо переміщеній особі, не поновив довідку внутрішньо переміщеної особи та за життя не скористався своїм правом на отримання належних йому сум страхових виплат, а відсутність такого звернення не є підставою для припинення здійснення йому раніше призначених виплат є необґрунтованими.

Системний аналіз положень статей 1219 та 1227 ЦК України при застосуванні до встановлених у цій справі обставин, дає підстави для висновку, що потрібно розрізняти: право на відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом, каліцтвом як об`єкт цивільних прав), яке нерозривно пов`язане із особою і яке, відповідно не входить до складу спадщини та припиняється зі смертю особи, яка мала таке право; та право на суми відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом, нараховані за життя спадкодавцю, тобто належали йому, але не отриманні ним за життя, які передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Отже, право на відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом не входить до складу спадщини. Право на нараховані за життя суми відшкодування у зв`язку з трудовим каліцтвом, а не отримані спадкодавцем входять до складу спадщини за умови, що на час відкриття спадщини відсутні члені сім`ї спадкодавця.

При вирішенні спорів про право на спадщину на належні спадкодавцю за життя суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, визначальним є те, чи були такі виплати нараховані спадкодавцеві за життя, оскільки лише за умови, що такі суми були нараховані за життя, проте не отримані спадкодавцем, вони можуть увійти до складу спадщини.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що потерпілий ОСОБА_2 за життя скористався правом на відшкодування шкоди, крім того йому було призначено та нараховувалися страхові виплати, а тому на правовідносини, що виникли між сторонами, пункт 3 частини першої статті 1219 ЦК України не розповсюджується. Суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми статті 1227 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що спадкодавець не перемістився на територію, де органи державної влади здійснюють свої повноваження, та не набув право на отримання страхових виплат, як внутрішньо переміщена особа, а тому відповідно відсутні суми, які належали спадкодавцю за життя, також є необґрунтованими.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі №243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18) від цієї правової позиції відступила та погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про те, ненадання особі, яка не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, та не звернення цієї особи до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території з заявою про нарахування виплат, не є підставою для невиплати страхових платежів, оскільки таке право закріплене за особою положеннями Закону № 1105-XIV (з 01 січня 2015 року в редакції Закону від 28 грудня 2014 року №77-VII), і може бути обмежене лише введенням воєнного чи надзвичайного стану на окремій території чи на всій території України.

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 цього рішення зазначено, що наведених міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Крім того, постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», від 08 червня 2016 року №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», від 10 жовтня 2014 року №531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», регламентують порядок призначення, продовження виплати усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам. Проте вони не стосуються спадкоємців, які мають право на отримання неодержаних за життя померлим страхових виплат, що увійшли до складу спадщини.

Таким чином, суд першої інстанції дав належну оцінку всім наданим сторонами доказам, на підставі наданих доказів повно та правильно встановив фактичні обставини по справі та з додержанням норм матеріального права ухвалив судове рішення. Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення або призвели до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду по суті вирішення вказаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, крім того, вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновку суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.

Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 вересня 2020 року.

Судді І.В. Кішкіна

А.В. Гапонов

О.Д. Канурна