Номер провадження: 22-ц/813/5499/20
Номер справи місцевого суду: 500/6798/17
Головуючий у першій інстанції Грубіян Л. І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 листопада 2019 року, ухваленого під головуванням судді Грубіян Л.І., -

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Ізмаїльської районної державної адміністрації, головного управління Держгеокадастру в Одеській області, ОСОБА_1 , Кирничанської сільської ради про визнання частково недійсним розпорядження та його скасування, про скасування державного акту та державної реєстрації земельної ділянки, в якій просив визнати частково недійсним розпорядження Ізмаїльської районної адміністрації 953/А-2005 від 12 грудня 2005 року в частині виділення в натурі та передання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 4,12 га з земель колективної власності колишнього КСП ім. Леніна (масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 ) на території Кирничанської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №913148 від 14 вересня 2006 року; скасувати державну реєстрацію Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №913148 від 14 вересня 2006 року.

Також ОСОБА_2 просив поновити пропущений строк для звернення до суду, оскільки про вищевказане розпорядження Ізмаїльської районної адміністрації йому нічого відомо не було.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 зазначив, що він з ОСОБА_1 є рідними братами. ОСОБА_1 на підставі розпорядження Ізмаїльської державної адміністрації 3953/А-2005 від 20 грудня 2005 року безпідставно була виділена у власність земельна ділянка з земель колективної власності колишнього КСП ім. Леніна, на підставі якого відповідачу було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №9131148, площею 4,12 га., який зареєстрований Ізмаїльським районним відділом земельних ресурсів в книзі записів реєстрації земельних актів.

Позивач вважаючи вищевказані розпорядження, державний акт та його реєстрація незаконними, звернувся до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 листопада 2019 року позов ОСОБА_2 задоволений. Поновлено строк давності звернення до суду.

Визнано частково недійсним розпорядження Ізмаїльської районної державної адміністрації № 953/А-2005 від 12 грудня 2005 року, в частині виділення в натурі та передання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 4,12 га з земель колективної власності колишнього КСП ім. Леніна (Масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 ) на території Кирничанської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В іншій частині розпорядження залишено без змін.

Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 913148 від 14 вересня 2006 року, який був виданий на підставі розпорядження Ізмаїльської районної державної адміністрації № 953/А-2005 від 12 грудня 2005 року. Скасовано державну реєстрацію Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 913148 від 14 вересня 2006 року, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01.06.521.00011.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд при прийнятті рішення не розібрався про виникле право у осіб, які отримують земельну ділянку в результаті паювання земель КСП та не застосував ст. 5 ЗК України, також суд не застосував правила ст.ст. 257, 261 ЦПК України щодо строку позовної давності, про застосування якого він просив у своєї заяві.

Відзиву до суду надано не було.

В судове засідання ОСОБА_2 , представники Ізмаїльської районної державної адміністрації, головного управління Держгеокадастру в Одеській області, Кирничанської сільської ради не з`явилися, про розгляд справи на 30 вересня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с.233-234, 236).

На адресу апеляційного суду від Ізмаїльської районної державної адміністрації, Кирничанської сільської ради надіслали клопотання про розгляд справи за відсутності їх представників (а.с. 237-240).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_1 , а також його представника адвоката Петрова В.С., перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

На підставі рішення Ізмаїльської державної адміністрації від 16 лютого 1996 року №54-96 ОСОБА_3 належала земельна ділянка (пай) із земель, що перебували у колективній власності КСП ім. Леніна, Кирничанської сільської ради Ізмаїльського району, розміром 4,33 га без визначення межі цієї частки в натурі (на місцевості). 09 червня 1997 року Сертифікат зареєстровано у Книзі сертифікатів на право на земельну ділянку за №174. Як вбачається з сертифікату, з часу реєстрації сертифікату право на земельну частку(пай) може бути об`єктом купівлі продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку не видавався.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть а/з № 28 від 20.08.1997 року. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцями на земельну частку розміром 4,33 в умовних кадастрових гектарах із землі, що перебуває у колективній власності КСП ім. Леніна, Ізмаїльського району є її син ОСОБА_1 і син ОСОБА_2 у рівних частках (спадкова справа №167 від 1998 року).

Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за № 3-2318. Вказане свідоцтво підлягало реєстрації в Ізмаїльській райдержадміністрації.

Сторони отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку не провели реєстрацію в Ізмаїльській райдержадміністрації, та не отримали державний акт на земельну ділянку.

За усною домовленістю між братами земельна ділянка, що була успадкована сторонами з 1998 року в рівних частка, використовувалась ОСОБА_1 , оскільки він нуждався матеріально, так як у нього на утримані було четверо неповнолітніх дітей.

В серпні 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникла сварка, через спадковий будинок і в той же час позивач дізнався що його брат відповідач по справі повторно приватизував земельну ділянку, яка їм дісталась в спадщину після смерті матері.

28.11.2005 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до голови Ізмаїльської держадміністрації про затвердження технічної документації з землеустрою, не вказавши, що вже є власником 1/2 частини зазначеної земельної ділянки, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом.

Згідно Указу Президента України від 08 серпня 1995 р. N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам організаціям» земля в КСП ім. Леніна, Кирничанської сільської рада уже була розпайована. Член колективного сільськогосподарського підприємства, який включений до списку на розпаювання, а саме ОСОБА_3 набула право на земельну частку (пай) з дня видачі акта, і в разі смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК. Сторони успадкували спірну земельну ділянку про свідчить Свідоцтво про право на спадщину за законом (спадкова справа 3 167 від 1998 року).

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про визнання частково недійсним розпорядження та його скасування, про скасування державного акту та державної реєстрації земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до п.п. 1,2 ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Крім того, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Стаття 153 ЗК України гарантує право власності на земельну ділянку.

Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Судом вірно встановлено, що спірна земельна ділянка була повторно приватизована та вже не знаходилась у колективній власності, тобторозпорядження Ізмаїльської районної державної адміністрації №953/А-2005 від 12 грудня 2005 року, є безпідставним, у зв`язку з чим Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №913148 від 14 вересня 2006 року є недійсним та підлягає скасуванню.

При звернені відповідача ОСОБА_1 про видачу йому земельної ділянки у власність в 2005 році Ізмаїльська районна державна адміністрація могла надати ділянку із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність, тому, оскільки позивач лише в серпні 2017 року дізнався що його брат ОСОБА_1 відповідач по справі повторно приватизував земельну ділянку, яка їм дісталась в спадщину після смерті матері, суд на законних підставах поновив позивачу строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом.

На підставі вищенаведених обставин, суд у відповідності до вимог закону прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_2 поновивши йому строк давності на звернення до суду, визнавши частково недійсним розпорядження Ізмаїльської районної державної адміністрації № 953/А-2005 від 12 грудня 2005 року, в частині виділення в натурі та передання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 4,12 га з земель колективної власності колишнього КСП ім. Леніна (Масив № НОМЕР_1 , ділянка № НОМЕР_2 ) на території Кирничанської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В іншій частині розпорядження залишено без змін, а також визнавши недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 913148 від 14 вересня 2006 року, який був виданий на підставі розпорядження Ізмаїльської районної державної адміністрації № 953/А-2005 від 12 грудня 2005 року. Скасовано державну реєстрацію Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 913148 від 14 вересня 2006 року, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01.06.521.00011.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд при прийнятті рішення не розібрався про виникле право у осіб, які отримують земельну ділянку в результаті паювання земель КСП та не застосував ст. 5 ЗК України, також суд не застосував правила ст.ст. 257, 261 ЦПК України щодо строку позовної давності, про застосування якого він просив у своєї заяві, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом вірно встановлено, що строк звернення до суду позивачем був пропущений з поважних причин, а оскільки земельна ділянка була вже повторно приватизована, розпорядження Ізмаїльської районної державної адміністрації №953/А-2005 від 12 грудня 2005 року є безпідставним, а Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №913148 від 14 вересня 2006 року є недійсним.

Більш того, у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що дійсно державний акт ним було отримано на земельну ділянку, яка отримана ним у спадок разом з позивачем, після смерті матері.

Однак, між позивачем та відповідачем була домовленість про отримання державного акту на спадкову земельну ділянку лише за ОСОБА_1 , при цьому будь які докази з цього приводу в нього відсутні.

Судом першої інстанції при прийнятті рішення були досліджені всі надані докази, взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 01 жовтня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк