Справа № 450/1001/20 Провадження № 2/450/1086/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2020 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Добош Н.Б,

при секретарі Гев`як Ю.С.

за участі представника відповідача Ільків С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» про предмет спору : визнання пункту 1.3.2 комплексного договору № 7/1651898 укладеного 18.08.2017 року між Публічним акціонерним товариством «Креді Агріголь Банк» та ОСОБА_1 , а також інші умови цього договору в частині покладення на позичальника обов`язку сплати комісійної винагороди та відповідальності за таку несплату, недійсними з моменту укладення договору; стягнути з Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на користь ОСОБА_1 суму сплаченої за період з вересня 2017 року по лютий 2020 року комісійної винагороди в розмірі 121 066 грн. 30 коп.,

стислий виклад позиції позивача та відповідача :

підстава позову (позиція позивача): 18.08.2017 року між Публічним акціонерним товариством «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», правонаступником якого є АТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», ТДВ «СК «АХА Страхування Життя» та ОСОБА_1 було укладено комплексний договір № 7/1651898. Відповідно до п.1.1. договору банк надає позичальнику кредит у сумі 285 600,00 грн. строком на 6 місяців - з 18.08.2017 року до 17.08.2022 року (включно). Позичальник сплачує платежі за кредитом щомісячно в число місяця, визначене графіком погашення заборгованості як день повернення кредиту.

Відповідно до п. 1.3. договору за користування кредитом позичальник сплачує: процентну винагороду щомісячно, в розмірі 5,00% річних (фіксована процентна ставка) за користування кредитом, починаючи з дня надання кредиту (дня списання кредитних коштів з коштів позичкового рахунку позичальника) до моменту повного погашення заборгованості за договором; комісійну винагороду щомісячно - комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,70% в місяць від суми кредиту, зазначеної в п. 1.1. договору. Відповідно до Графіку погашення заборгованості Додаток №1 до Комплексного договору погашення кредиту, сплата нарахованих процентів та комісії здійснюється позичальником щомісячно, рівними частинами по 10 244, 82 грн., 4 855, 20 грн. з яких зараховується на погашення щомісячної комісії. Позивач належним чином виконувала умови Кредитного договору, у тому числі щодо сплати щомісячної комісійної винагороди, що підтверджується випискою банку. Позивач вважає, що пункт 1.3.2. Комплексного договору № 1/2001085, укладеного 30 вересня 2016 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 , а також інші умови цього договору в частині покладення на позичальника обов`язку сплати комісійної винагороди та відповідальності за таку несплату, повинні бути визнані недійсними з моменту укладення договору. Сума сплаченої комісійної винагороди за період з вересня 2017 року по лютий 2020 року комісійної винагороди в розмірі 121 066, 3 гривень повинна бути повернена позивачу. Також зазначає, що комісійна винагорода вказана в паспорті споживчого кредиту, охоплюється видами послуг передбачених ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», та повинна надаватися безоплатно.

В судове засіданні позивач та її представник не з`явилися, однак представник подав клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні, щодо заявлених позовних вимог заперечила, просила в задоволенні таких відмовити, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначила, що положення п. 1.3. кредитного договору, яким сторони визначили обов`язок позичальника сплачувати щомісячну комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості, а також інші умови кредитного договору відповідають нормам спеціального закону, а саме ЗУ «Про споживче кредитування». Кредитний договір, укладений сторонами, відповідає вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону, чинній на момент укладення договору та позичальник підтвердила факт письмового повідомлення її про умови надання кредиту, всі збори, проценти, тарифи, комісії та інші елементи вартості кредиту. Позивач особистим підписом засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит грошових коштів саме на тих умовах, що визначені кредитним договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору бути вільним. Вважає, що перелік послуг, за які мала бути сплачена комісійна винагорода, вказана у паспорті споживчого кредиту, не охоплюється видами послуг передбачених ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі.

27.03.2020 року ухвала про відкриття провадження у справі; 29.04.2020 року заява представника відповідача про відкладення розгляду справи; 05.05.2020 року заява представника відповідача про відкладення розгляду справи; 05.05.2020 року відзив на позовну заяву; 25.05.2020 року клопотання представника відповідача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції; 25.05.2020 року ухвала про відмову в задоволенні клопотання; 28.05.2020 року клопотання представника позивача про розгляд справи у його відсутності; 29.05.2020 року заява представника відповідача про відкладення розгляду справи; 11.08.2020 року заява представника позивача про врахування висновків Верховного Суду; 11.08.2020 року клопотання представника позивача про розгляд справи у його відсутності; 11.08.2020 року заява представника відповідача про ознайомлення з матеріалами справи; 21.08.2020 року заява представника відповідача про розгляд справи у його відсутності; 21.08.2020 року заява представника відповідача про долучення доказів; відкладення розгляду справи; 25.08.2020 року клопотання представника позивача про розгляд справи у його відсутності; 25.08.2020 року ухвала про призначення справи до судового розгляду; 26.08.2020 року заява представника відповідача про долучення доказів.

Суд на підставі позовної заяви, а також долучених письмових доказів.

Встановив :

Судом становлено, що 18.08.2017 року між ПАТ «Креді Агріколь Банк» (назву змінено на АТ «Креді Агріколь Банк»), ОСОБА_1 та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «АХА Страхування життя» укладено комплексний договір № 7/1651898.

Відповідно до п.1.1 даного договору банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 285 600 грн. строком на 60 місяців з 18.08.2017 року до 17.08.2022 року включно. Позичальник сплачує платежі за кредитом щомісячно в число місяця, визначене Графіком платежів по кредиту (Додаток № 1 до договору, що є його невід`ємною частиною) як день повернення кредиту.

Умови договору передбачали, зокрема що:

За користування кредитом позичальник сплачує процентну винагороду щомісячно в розмірі 5,00% річних (фіксована процентна ставка), починаючи з дня надання кредиту (для списання кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника) до моменту повного погашення заборгованості за договором ( п. 1.3.1 комплексного договору).

За користування кредитом позичальник сплачує комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1,7 % у місяць від суми кредиту, зазначеної в п.1.1. договору (п.1.3.2 комплексного договору).

Згідно з Додатком № 1 до комплексного договору № 7/1651898 від 18.08.2017 р. проценти за користування кредитом за період з 18.08.2017 р. по 17.08.2022 р. мали складати 37 777, 51 грн.; комісія за обслуговування кредитної заборгованості за кредитом за період з 18.08.2017р. по 17.08.2022р. мала складати 291 312,00 грн.

17.08.2017р. позивач ОСОБА_1 підписала також "Паспорт споживчого кредиту: Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит".

У розділі 4 "Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача" зазначено наступні умови: процентна ставка, відсотків річних - 5,00%; тип процентної ставки - фіксована; платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору : 1,70% від початкової суми кредиту, сплачуються щомісячно в гривні за обслуговування кредитної заборгованості (включає в себе моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, інформування клієнта про виникнення простроченої заборгованості, консультування клієнта, в т.ч. документальне, щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо; загальні витрати за кредитом, грн. 329 089, 51 грн., орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом (у т.ч. тіло кредиту, відсотки, комісії та інші платежі) - 614 689, 51грн., реальна річна процентна ставка, відсотків річних 41, 98 %.

Банківською випискою за рахунком позичальника ОСОБА_1 підтверджується, що за період з 14.09.2017 року по 31.01.2020 року, вона здійснюючи розрахунки за кредитним договором від 18.08.2017 р. № 7/1651898 сплатила на користь АТ «Креді Агріколь Банк», зокрема, на погашення комісії - 121 066, 30грн.

Позичальник засвідчив своє розуміння умов договору та отримання від кредитодавця необхідних інформації та роз`яснень щодо умов кредитування (п. 5.1. договору, п. 7. Паспорта споживчого кредиту).

Отже, за умовами кредитування: плата за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) кваліфікувалася кредитодавцем одночасно як процентний платіж і як платіж за додаткові та супутні послуги та підлягала щомісячній сплаті у фіксованому розмірі 1,70% від початкової суми кредиту; фактично стягнення цієї плати передбачалося за обслуговування кредитної заборгованості (включає в себе моніторинг заборгованості, під яким розуміється електронне інформування (нагадування) про здійснення щомісячних платежів по кредиту та процентах, інформування клієнта про виникнення простроченої заборгованості, консультування клієнта, в т.ч. документальне, щодо погашення заборгованості, своєчасності сплати платежів тощо, при цьому, конкретний перелік таких послуг із обслуговування кредиту та вартість конкретних послуг договором не визначалися, до позичальника не доводилися; плата за обслуговування кредиту за період дії договору більш ніж у сім разів перевищує суму належних з позичальника за цей період процентів за користування кредитом.

Правила надання споживчого кредиту в ПАТ «Креді Агріколь Банк» та умови страхування життя позичальника в редакції від 22.09.2017 року не містять конкретного переліку послуг комісії, які надаються банком.

У справі відсутні дані та докази про надання банком позичальнику в конкретний час конкретних послуг визначеної вартості, про які йдеться в п. 1.3.2 кредитного договору.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, зокрема, з договорів, інших правочинів та інших юридичних фактів (ст. 11 ч. 1, ч. 2 п.п. 1, 4 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ст. 1054 ч. 1 ЦК України).

Сплата процентів за кредитом є істотною умовою договору, здійснюється у строки та на умовах, визначених договором (ст.ст. 536, 626, ст. 628 ч. 1, ст. 638 ч. 1, ст. 1048 ч. 1, ст.ст. 1054, 1056-1 ЦК України).

Банківський кредит - будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми; надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків ст. 2 абз. 19, ст. 49 ч. 8 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором (ст. 1 ч. 1 п. 1 Закону України «Про споживче кредитування» (Закон № 1734-VIII).

Отже, саме проценти визначаються законом основною платою за кредит, передусім проценти визначають для сторін кредитного договору ціну кредиту та є однією з ключових умов кредитного договору, що відповідає суті та правовій природі кредитних правовідносин.

Поряд із цим, договір про надання кредиту може передбачати й обов`язок сплати позичальником визначених встановленим порядком комісій та інших обов`язкових платежів за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування і повернення кредиту, в тому числі, за ведення рахунків, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит і впливають на загальну вартість кредиту для позичальника та на реальну річну процентну ставку (ст. 1 ч. 1 п.п. 2, 4, ст. 8 ч. 2, ст. 12 ч. 1 п. 9, ст. 20 ч. 1 Закону № 1734-VIII). Такі комісії, оплата послуг, сплата інших обов`язкових платежів, порядок внесення платежів також є істотними умовами договору. Перелік додаткових та супутніх послуг кредитодавця та/або третіх осіб і відповідних договорів про їх надання наведений у частині 2 статті 20 Закону № 1734-VIII та не є вичерпним.

За змістом положень Конституції України, ЦК України, Закону України Про захист прав споживачів (Закон № 1023-ХІІ) і Закону України Про споживче кредитування (Закон № 1734-VIII) щодо договору про споживчий кредит: держава захищає права споживачів (ст. 42 Конституції України, ст. 4 ч. 1 п. 1 Закону № 1023-ХІІ, ст.ст. 2, 4 Закону № 1734-VIII); особа здійснює свої права та виконує цивільні обов`язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається; особа діє у цивільних відносинах вільно, на власний ризик і повинна діяти, в т.ч., вчиняючи правочин, добросовісно (ст. 3 ч. 1 п.п. 3, 6, ст.ст. 11-14, 202 ЦК України); зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ст. 203 ч.ч. 1, 3 ЦК України); договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 626 ч. 1, ст. 627 ч.ч. 1, 2, ст. 628 ч. 1 ЦК України); споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит (ст. 11 ч. 1 Закону № 1023-XII, ст. 12 ч. 6 Закону № 1734-VIII).

Сторони в цивільних відносинах є юридично рівними, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою ст. 13 ЦК України, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст. 1, 2, ст. 13 ч. 6 ЦК України).

Закон № 1023-ХІІ передбачає: у ст. 18: продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч. 1); умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч. 2); несправедливими є умови договору, зокрема, про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (ч. 3 п.п. 10, 11); перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (ч. 4); якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним (ч. 5); положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору (ч. 7); нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача (ч. 8).

Права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, а ціну продукції визначено неналежним чином (ст. 21 ч. 1 п.п. 4, 7 Закону № 1023-ХІІ).

Конституційний Суд України у рішенні від 10.11.2011 № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 дійшов висновків про те, що: межі дії принципу свободи договору, закріпленого у п. 3 ст. 3 ЦК України, визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності; споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання; отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги, тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору; це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору; тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів; захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг.

Аналізуючи положення частин 4-11 статті 11 Закону України Про захист прав споживачів (у чинній на відповідний час редакції), Конституційний Суд України виходив, зокрема, з того, що споживач фінансових послуг має право не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ч.ч. 1, 3 ЦК України).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування; якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (ст. 216 ч.ч. 1, 2 ЦК України).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ч. 1 ЦК України).

Особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 12 ч. 1, ст. 13 ч. 3 ЦПК України); кожна сторона зобов`язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 12 ч.ч. 2, 3, ст. 13 ч. 1, ст.ст. 76-81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 11 Закону № 1734-VIII встановлено, що після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Тобто, надання споживачеві фінансових послуг інформації про стан його рахунку, рух коштів по ньому, про заборгованість за кредитом і т.ін. здійснюється кредитодавцем безоплатно, при цьому, надання такої інформації пов`язується також із відповідною вимогою позичальника. Натомість пунктом 1.3.2 кредитного договору встановлено регулярну оплату за надання позичальнику інформації, яка охоплюється положеннями ст. 11 ч. 1 Закону № 1734-VIII. У справі немає доказів доведення кредитодавцем до позичальника відомостей про безоплатність відповідно до закону вказаних інформаційних послуг та узгодження з ним саме за таких обставин встановлення плати за ці послуги в значному розмірі і, відповідно, доказів згоди позичальника вносити цю плату за таких обставин.

За наведених умов, визначена оспореними положеннями кредитного договору плата за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) суперечить закону. На невідповідність зазначених умов договору вимогам ст. 11 ч. 1 Закону № 1734-VIII позивач посилався в заяві про врахування висновків Верховного Суду.

Безвідносно до відсутності законних підстав для стягнення з позичальника зазначеної оплати, відповідач не виконав і свого обов`язку доказування щодо виконання умов договору про надання послуг як таких: надання конкретних послуг із визначеними встановленим порядком параметрами ціни за такі.

Покликання відповідача про те, що позичальник відповідно до розділу 1. кредитного договору, п. 4. Паспорту споживчого кредиту засвідчив своє розуміння умов договору та отримання від кредитодавця інформації та роз`яснень щодо умов кредитування не спростовують встановленого під час розгляду справи та не усувають невідповідності вимогам закону встановлення оплати за послуги, що такій оплаті не підлягали, а також не усувають відсутності доказів про погодження таких умов договору в контексті безоплатності за законом відповідних послуг.

Обґрунтовуючи свої правові позиції в справі, позивач посилалися на правові висновки, що формулювалися Верховним Судом у справах про захист прав споживачів у зв`язку з укладанням аналогічних кредитних договорів.

Судом враховується правова позиція, викладена у постанові Верховного суду від 01.04.2020 року у справі № 583/334319. При розгляді даної справи Верховним судом встановлено, що згідно з пунктом 1.10 кредитного договору від 21 листопада 2018 року позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Тобто, оспорюваним пунктом 1.10 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

При цьому, надання інших послуг, за вказану плату, умовами договору не передбачено.

Вказана щомісячна плата за обслуговування міститься й у пункті 6 кредитного договору, а саме у графіку щомісячних платежів.

Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору.

Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Враховуючи наведене, Верховним судом зроблено висновок, що скільки ОСОБА_1 було встановлено щомісячну плату за таку супутню послугу банку, яка за законом повинна надаватися їй безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним.

Правові позиції, на які вказував позивач, не можуть враховуватись судом повною мірою. Так, у справі № 695/3474/17 (постанова Верховного Суду від 27.12.2018), у справі № 182/2725/16 (постанова Верховного суду від 08.08.2016р.) вирішувалися спори з правовідносин, що виникли до набрання 10.06.2017 чинності Законом України «Про споживче кредитування», тоді як в справі, що розглядається, спірні правовідносини виникли після набрання чинності цим законом, і, відповідно, зміни редакції ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», внаслідок чого змінилося законодавче регулювання відносин споживачів фінансових послуг з кредиторами.

Оспорюванні позивачем умови кредитного договору про щомісячну сплату коштів за надання кредитодавцем інформаційних послуг щодо руху коштів за договором та стану розрахунків за кредитом суперечать вимогам закону щодо безоплатності надання такої інформації. Ані конкретний кінцевий перелік і види таких послуг, ані вартість конкретних послуг не встановлені, не узгоджені з позичальником, як не встановлені власне й факти їх надання споживачеві.

Оспорюванні умови договору створили істотний дисбаланс прав і обов`язків сторін договору на шкоду законним інтересам позичальника, доказів поінформованості якого кредитором про дійсні умови безоплатного надання інформації про рух коштів за кредитом та про згоду позичальника отримати кредит на таких умовах немає. Відповідні умови договору є несправедливими. Належна поінформованість позичальника про такі істотні обставини щодо ціни кредиту та підстав і порядку сплати коштів за договором має суттєве значення для прийняття рішення про укладання договору.

Дії кредитодавця не відповідають у спірній частині договору принципам законності, добросовісності, справедливості у кредитних відносинах.

Таким чином, доводи позову про незаконність оспорюваних положень кредитного договору, а саме п. 1.3.2 комплексного договору № 7/1651898 укладеного 18.08.2017 року та необхідність визнання їх недійсними, а також про необхідність стягнення суми сплаченої комісії на користь позивача знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Факт порушення прав позивача як споживача фінансових послуг слід визнати встановленим і доведеним. Відповідачем ці доводи у належний процесуальний спосіб не спростовані. Сама по собі можливість включення до умов кредитного договору плати за обслуговування кредиту, за інші послуги, комісій тощо не звільняє сторони договору і передусім кредитора від обов`язку дотримання вимог закону, недопущення суперечностей договору із законом.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суму сплаченої комісійної винагороди за період з вересня 2017 р. по лютий 2020 р. у розмірі 121 066,30грн. суд зауважує наступне.

Правові наслідки недійсності правочину передбачені ст.216 ЦК України, зокрема, у ч.1 ст.216 ЦК України визначено, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Сума платежів за комісійною винагородою у розмірі 121 066,30грн. утворилася з вересня 2017 р. по лютий 2020 р. та була сплачена позивачем, що підтверджується випискою за рахунком позичальника ОСОБА_1 за період з 14.09.2017 р. по 31.01.2020 р., відтак, враховуючи наслідки недійсності правочину, сума комісійної винагороди має бути стягнута з відповідача на користь позивача.

У силу положень ст. 13 ч. 1, ст. 367 ч.ч. 1, 6 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог. У позовній заяві позивачем заявлено вимогу про визнання недійсним інших умов договору № 7/1651898 укладеного 18.08.2017року в частині покладення на позичальника обов`язку сплати комісійної винагороди та відповідальності за таку несплату.

Підставою для нарахування комісійної винагороди, її розмір та порядок оплати передбачено у п. 1.3.2 комплексного договору № 7/1651898 від 18.08.2017р., в іншій частині дана позовна вимога не конкретизована, а відтак враховуючи вимоги ст.6 ЦПК України, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відтак, в силу вимог ст.236 ЦК України момент недійсності встановлено законом.

Тому з врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

У зв`язку із тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір в розмірі 840, 80 грн., слід стягнути з відповідача в дохід держави.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволити частково.

Визнати недійсним п. 1.3.2 комплексного договору № 7/1651898 укладеного 18.08.2017 року між Публічним акціонерним товариством «Креді Агріголь Банк» та ОСОБА_1 , щодо сплати комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості : щомісячно - комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 1, 70 % у місяць від суми кредиту зазначеної в п. 1.1 Договру.

Стягнути з Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» на користь ОСОБА_1 суму сплаченої за період з вересня 2017 року по лютий 2020 року комісійної винагороди в розмірі 121 066, 30 (сто двадцять одна тисяча шістдесят шість гривень тридцять копійок) грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Креді Агріколь Банк» в дохід держави 840, 80 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - денний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається через Пустомитівський районний суд Львівської області або безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Позивач : ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач : Акціонерне товариство «Креді Агріголь Банк», м. Київ, вул. Пушкінська, 42/4, , МФО 300614.

Повний текст судового рішення складено 24.09.2020 року.

СуддяН. Б. Добош