ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року

м.Суми

Справа №591/3590/20

Номер провадження 22-ц/816/2076/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Левченко Т. А.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 10 серпня 2020 року в складі судді Шелєхової Г.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 12 серпня 2020 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів у розмірі 256635 грн, сплачених у якості авансу.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 10 серпня 2020 року стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, сплачені в якості авансу у розмірі 26635 грн та судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.

Вказане рішення суду ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зокрема, заявник апеляційної скарги зазначив, що 14 лютого 2020 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був оформлений договір про надання інформаційних послуг на підбір та купівлю нерухомого майна. При цьому, на виконання вказаного договору позивачу було запропоновано однокімнатну квартиру і для підтвердження наміру щодо її придбання останній передав продавцю завдаток у розмірі 1000 доларів США. У той же час, у зв`язку з тим, що продавець квартири перебував за кордоном, тому договір завдатку був продовжений до 01 травня 2010 року, а згодом і до 20 травня 2020 року. На даний час продавець повідомила, що має намір прибути із-за кордону для оформлення договору купівлі - продажу квартири. Ураховуючи викладені обставини, відповідач вважає, що між продавцем і покупцем квартири був укладений договір завдатку, а не авансу, як помилково вважав суд, на виконання якого було передано кошти у розмірі 1000 доларів США, які мали цільове призначення, а саме: придбання однокімнатної квартир по АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_1 посилається на те, що позивач ухиляється від укладення договору купівлі - продажу квартири, порушуючи умови договору про надання інформаційних послуг, який на даний час не розірваний та не скасований. Також, відповідач вважає, що суд першої інстанції помилково послався на судову практику Верховного Суду, якою регулюються інші правовідносини. До того ж, заявник апеляційної скарги звернув увагу на ту обставину, що він є ліквідатором Чорнобильської катастрофи та особою з інвалідністю 2 групи, тому звільнений від сплати судового збору, у зв`язку з чим відповідач не погодився також і з рішенням суду в частині розподілу судових витрат.

Від позивача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Із матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2020 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 був укладений договір про надання інформаційних послуг, за умовами якого виконавець надає замовнику інформацію про рівень цін на об`єкти нерухомості, що склався на ринку, порядок укладення та реєстрації договорів купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, ренти, найму щодо об`єктів нерухомості, порядок оподаткування операцій з нерухомістю, інформацію з бази даних про об`єкти, які пропонуються на ринку нерухомості, участь у проведенні розрахунків, перевірку та надання інформації щодо справжності банкнот, а замовник зобов`язується прийняти інформаційні послуги і оплатити виконавцеві зазначені послуги за узгодженою в договорі ціною (а.с. 9-10).

15 лютого 2020 року між сторонами було укладено договір завдатку, згідно з яким позивач, як майбутній покупець, на підтвердження свого наміру придбати однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та на забезпечення його виконання передав ОСОБА_1 , як майбутньому продавцю, в якості завдатку грошову суму еквівалентну 1000 дол. США в рахунок належних з нього розрахунків по договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, а продавець прийняв вказаний завдаток і зобов`язався продати покупцю однокімнатну квартиру за узгоджену сторонами суму у розмірі 17300 дол. США в строк до 1 квітня 2020 року, який був продовжений до 20 травня 2020 року (а.с.11).

В суді першої інстанції встановлено та сторони не спростовують тієї обставини, що власниця квартири АДРЕСА_2 перебуває за кордоном, тому, на думку колегії суддів, договір купівлі - продажу нерухомого майна у визначений в договорі завдатку від 15 лютого 2020 року строк укладений не був.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_2 укладено не було, а передані позивачем ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_1 кошти в сумі 26635 грн, що еквівалентно 1000 дол. США, є авансом, тому вказані кошти підлягають поверненню. Крім того, при ухваленні судового рішення про задоволення позовних вимог місцевий суд провів розподіл судових витрат, а саме: стягнув з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У ст. 570 ЦК України йдеться про те, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Відповідно до змісту вказаної норми ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає способом платежу, способом забезпечення виконання зобов`язання обома його сторонами, а також доказом факту укладення договору.

Згідно з ч. 2 ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі, коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Зокрема, установивши обставини того, що договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 між її власником та позивачем укладено не було, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що передані позивачем ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_1 кошти в сумі 26635 грн, що еквівалентно 1000 дол. США, є авансом, а тому підлягають поверненню.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що сплачені позивачем відповідачу спірні кошти є завдатком, а не авансом, а тому не підлягають поверненню, є необґрунтованими.

Зокрема, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

Внесення завдатку, як способу виконання зобов`язання, може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникнути на підставі договору.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 13 лютого 2013 року за наслідками розгляду справи № 6-176цс12 та Верховним Судом у постанові від 20 листопада 2019 року за наслідками розгляду справи за № 310/3023/16.

Таким чином, ураховуючи, що сторони не уклали договір купівлі - продажу квартири, тому передані позивачем ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти не можуть залишатися у останнього в якості авансового платежу.

Також, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд першої інстанції обґрунтовано враховував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 310/3023/16, тому до доводів апеляційної скарги стосовно безпідставності застосування вказаного висновку Верховного Суду колегія суддів відноситься критично.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду про задоволення позову також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду.

Разом з тим, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при вирішення питання про розподіл судових витрат.

Зокрема, суд не звернув уваги на ті обставини, що ОСОБА_1 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, як особа з інвалідністю ІІ групи (зворот а.с. 28).

У ч. 6 ст. 141 ЦПК України йдеться про те, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судові витрати позивача зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в розмірі 840,80 грн підтверджуються квитанцією від 12 червня 2020 року.

Таким чином, оскаржене рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Зокрема, на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову ОСОБА_2 підлягає компенсації за рахунок держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 840,80 грн.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п.п. 1, 2; 375; 376 ч.1 п. 4, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення Зарічного районного суду м.Суми від 10 серпня 2020 року в частині розподілу судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення.

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 840 грн 80 коп.

В іншій частині рішення суду у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя - доповідач)

Судді: О.І. Собина

Т.А. Левченко