ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 645/3578/16-ц

провадження № 22-ц/818/1783/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору комісії, договору купівлі-продажу, повернення майна та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2016 року у складі судді Горпинич О.В.,-

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, уточненим у вересні 2016 року, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому просила визнати недійсними договір комісії від 12 лютого 2009 року, укладений між нею і ОСОБА_6 , та договір купівлі-продажу від 26 серпня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , за якими з її власності вибула квартира АДРЕСА_1 , а також повернути цю квартиру у її власність та відшкодувати моральну шкоду у розмірі по 150 000 грн з кожного.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір комісії від 12 лютого 2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А. та зареєстрований у реєстрі за № 688. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 26 серпня 2009 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 Стягнено з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 5 000 гривень з кожного у відшкодування моральної шкоди. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - . ОСОБА_5 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

Вказує, що незалучення судом ОСОБА_4 до участі у справі у якості співвідповідача, а безпідставно надавши їй статус лише третьої особи, призвело до безпідставного звуження та обмеження її процесуальних прав

Вважає, що вирок суду у відношенні відповідачів не є належним і допустимим доказом на підтвердження факту наявності підстав для визнання договору комісії недійсним згідно вимог ст. 230 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу задоволено, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2016 року скасовано та у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2016 року переглядається судом апеляційної інстанції лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди. В іншій частині рішення суду не переглядається.

Визнаючи недійсними оспорювані правочини, а також повертаючи квартиру у власність позивача, суд першої інстанції виходив з того, що договір комісії ОСОБА_1 уклала під впливом обману, що підтверджується вироком у кримінальній справі, тому він є недійсним і не створює юридичних наслідків, у зв`язку з чим недійсним є і договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 продала належну позивачу квартиру ОСОБА_2 . Так як квартира АДРЕСА_1 вибула із володіння власника поза її волею, суд першої інстанції задовольнив вимоги про її витребування з чужого незаконного володіння на користь позивача.

Стягуючи з відповідачів відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що у зв`язку з їх неправомірними діями ОСОБА_1 втратила свою власність, у зв`язку з чим зазнала значних моральних страждань; розмір компенсації суд визначив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Висновки суду першої інстанції, в оскаржуваній частині, відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 12.02.2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір комісії, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А.., відповідно до якого комісіонер ( ОСОБА_4 ) діє за дорученням комітента ( ОСОБА_1 ), вчиняючи правочини в інтересах комітента, та за його рахунок, але від свого імені, створюючи для комітента певні юридичні наслідки (виникнення, зміну або припинення прав та обов`язків), здійснює продаж однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 33,7 кв.м., житловою площею - 17 кв.м.

26.08.2009 року ОСОБА_4 , з однієї сторони (продавець), яка є одночасно комісіонером за договором комісії, що укладений з ОСОБА_1 (комітент) та ОСОБА_2 , як покупець, з іншої сторони, уклали договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І., та зареєстровано в реєстрі за № 2391, відповідно до якого продавець передає, а покупець приймає у власність спірну однокімнатну квартиру.

Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 року ОСОБА_3 , ОСОБА_2 визнано винними у вчинені злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 355 КК України.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Харківської області від 18.04.2016 року вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.09.2014 року у відношенні ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в частині засудження ОСОБА_3 , за шахрайство ТОВ «Валтар-Агро» за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України - скасовано, матеріли кримінального провадженні в цій частині виділені в окреме провадження та повернуті для проведення додаткового розслідування прокурору Харківської області. Вирок в частині призначення покарання ОСОБА_3 змінено та призначене за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 355, ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі на 11 років з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності.

Цей же вирок в частині засудження ОСОБА_2 залишений без змін.

Вищевказаним вироком суду першої інстанції, зокрема, встановлено, що «в лютому 2009 року ОСОБА_3 дізнавшись, що ОСОБА_1 , у якої у власності є однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , бажає взяти в позику грошові кошти 3000 доларів США і, усвідомлюючи, що ринкова вартість даної квартири, що склалася на той момент, значно перевищує вказану суму, запропонував ОСОБА_2 шляхом реалізації вищезгаданої розробленої співучасниками злочинної схеми, заволодіти даною квартирою. З цією метою, ОСОБА_3 переконав потерпілу в чесності і вигідності отримання у нього позики на умовах передачі в заставу квартири та повідомив ОСОБА_1 , що готовий на вигідних умовах дати в позику вищезгадану суму грошей під заставу її квартири, за умови укладення договорів позики і іпотеки. 12.02.2009 року, з метою подальшої реалізації злочинного наміру, направленого на заволодіння майном ОСОБА_1 , в приміщення нотаріальної контори приватного нотаріуса Широкової В.А. прибули ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яку ОСОБА_3 ,, залучив для фіктивної участі як комісіонера при оформлені договору комісії, про майбутнє укладення якого потерпіла не була обізнаною. 12.02.2009 року між ОСОБА_3 , з одного боку, і ОСОБА_1 ,, яка не здогадувалася про його злочинні наміри, з іншого боку, були укладені договір позики строком до 12.02.2010 року на суму 4080 доларів США, з яких ОСОБА_1 на руки отримала 3000 доларів США, а 1080 доларів США складали відсотки за користування позикою, і договір іпотеки, предметом якого була належна ОСОБА_1 квартира АДРЕСА_1 . При цьому, приватний нотаріус Широкова В.А., знаходячись в довірчих стосунках з ОСОБА_3 і не здогадуючись про наявність у нього злочинного наміру, направленого на заволодіння чужим майном, вважаючи, що ОСОБА_1 ознайомлена ОСОБА_3 із умовами отримання позики, а так само із змістом договору комісії, не роз`яснила потерпілій умови договору комісії, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 , довіряючи ОСОБА_3 і приватному нотаріусові Широковій В.А., будучи особою з невисоким рівнем освіти, підписала всі надані нею документи, зокрема, несвідомо підписавши під впливом обману договір комісії із ОСОБА_4 , з фактом підписання і змістом якого ознайомлена не була. ОСОБА_4 підписала договір комісії вже після того, як ОСОБА_1 залишила приміщення нотаріальної контори. Таким чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 шляхом обману і зловживання довірою, отримали оформлений договір комісії, на підставі якого придбали можливість розпоряджатися вищезгаданою квартирою, шляхом контролю дій ОСОБА_4 , яка, не здогадуючись про протиправні дії ОСОБА_3 і довіряючи йому, виконувала всі його вказівки. 18.08.2009 року ОСОБА_2 , діючи за попередньою змовою і в групі з ОСОБА_3 , не чекаючи виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань в повному обсязі перед останнім, з метою реалізації злочинного наміру, направленого на заволодіння шляхом шахрайства квартирою ОСОБА_1 в таємниці від останньої, звернувся із заявою від імені ОСОБА_4 до КП «Харківське міське БТІ», де отримав Витяг про право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , необхідний для нотаріального оформлення відчуження об`єкту нерухомості. Після цього, ОСОБА_3 , діючи погоджено з ОСОБА_2 доручив ОСОБА_4 , якій передав технічний паспорт і інші документи, що встановлювали право на вищезгадану квартиру, укласти уявну оборудку із купівлі-продажу квартири з ОСОБА_2 26.08.2009 року, ОСОБА_4 , виконуючи доручення ОСОБА_3 , використовуючи право розпорядження чужим майном, яке їй надавав отриманий ОСОБА_3 шляхом обману договір комісії з ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 уявний договір купівлі-продажу квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 внаслідок чого майно потерпілої ОСОБА_1 вибуло з її власності. 10.09.2009 року ОСОБА_2 , продовжуючи реалізацію сумісного із ОСОБА_3 злочинного наміру, в таємниці від потерпілої, звернувся до КП «Харківське міське БТІ» із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно і цього ж дня за останнім було зареєстровано право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 Зробивши вищезгадані злочинні дії, ОСОБА_3 і ОСОБА_7 таким чином обернули на свою користь належну ОСОБА_1 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

В результаті вищезгаданих злочинних дій ОСОБА_3 та ОСОБА_2 потерпілій ОСОБА_1 була завдана матеріальна шкода на суму 215168 гривень, що є особливо великим розміром».

Зазначений вирок набрав законної сили.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до статті 3 ЦПК України (у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України (у тій же редакції) здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 мотивувала його тим, що у ході розгляду кримінальної справи суди встановили, що усі спірні договори, укладені між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , вчинені з метою шахрайського заволодіння її майном шляхом обману.

Її цивільний позов суд не вирішував, залишивши його без розгляду та роз`яснивши право звернутися із відповідними вимогами у порядку цивільного судочинства.

Вказувала, що у зв`язку з вчиненням щодо неї злочину втратила на тривалий час можливість користуватися власним житлом, була вимушена почергово мешкати у родичів та знайомих, її звичайний уклад життя змінився, вона перебувала у постійному стресі, у зв`язку з чим стан здоров`я погіршився. Ці обставини у сукупності зумовили значні моральні страждання, які вона оцінювала у 300 000 грн,

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з неправомірними діями відповідачів ОСОБА_1 втратила свою власність, у зв`язку з чим зазнала значних моральних страждань; розмір компенсації суд визначив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, право особи на відшкодування моральної шкоди, перш за все, гарантується Конституцією України (ст. 32, 56, 62).

У відповідності з вимогами ст. 10 ЦПК України (у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода, яка відшкодовується винною особою, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Також визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення; глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації; ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інших обставин, які мають істотне значення.

Під час визначення розміру відшкодування також обов`язково дотримуватися принципів розумності і справедливості.

Під час розгляду справи суд визначає, яка саме моральна шкода була завдана особі, якого розміру відшкодування доцільно визнати необхідним для неї та чи взагалі можна обставини, на які посилається потерпілий, вважати моральною шкодою. Завдання позивача ж полягає в тому, щоб переконати суд у необхідності, доцільності та достатності відшкодування моральної шкоди саме в тому розмірі, який зазначено у позові.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму ВС України № №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вона може проявлятися у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків, характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

ВСУ у постанові також визначив коло обставин, які підлягають з`ясуванню під час вирішення судом питання щодо відшкодування моральної шкоди.

Згідно з ч. 2 п. 5 Постанови, доведенню підлягають:

1) наявність моральної шкоди;

2) протиправність діяння її заподіювача;

3) наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача;

4) наявність вини останнього в заподіянні шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Моральна шкода спричинена позивачу внаслідок шахрайських дій відповідачів, що підтверджується вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року, зміненим Ухвалою Апеляційного суду Харківської області 18 квітня 2016 року.

Права апелянта, яка є третьою особою, в частині стягнення моральної шкоди, не порушено, оскільки на неї не покладено обов`язок на її відшкодування. Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ухвалами Апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2017 року визнано неподаними та повернуто апелянтам.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог в оскаржуваній частині.

Матеріали справи свідчать про те, що після повернення справи до суду апеляційної інстанції ОСОБА_8 (дочка ОСОБА_1 ) звернулася до суду апеляційної інстанції з заявою про залучення її до участі у справі у якості правонаступника позивача, зазначивши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати - позивач у справі.

Так, як убачається з копії свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 - ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис 1439 (т. 2 а.с.48).

З листа державного нотаріуса Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Черняк Н.В. від 06.03.2020 р. № 556/02-14П, убачається, що відповідно до матеріалів спадкової справи № 545/2018 (номер спадкової справи у Спадковому реєстрі 62724813), заведеної Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 06.03.2020 року наявні дані про те, що до складу спадкоємців ОСОБА_1 входить її дочка ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 2 а.с. 51).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 22.09.2020 року відмовлено у задоволені заяви ОСОБА_8 про залучення до участі у справі у якості правонаступника ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Оскільки судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, підстав для закриття провадження у справі колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст. 375, ч.ч. 1,3 ст. 377, ст.ст. 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2016 року, в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення складено 24.09.2020 року.