Номер провадження: 22-ц/813/4897/20
Номер справи місцевого суду: 523/3524/19
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Комфорт 3», про стягнення компенсації вартості автомобіля та встановлення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 , та визнати за ним право власності на 1/2 частини вказаної квартири, посилаючись на те, що квартира придбана в період шлюбу, є спільним майном подружжя і тому підлягає поділу.

ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Комфорт 3", та просила стягнути з відповідача компенсацію вартості відчуженого автомобіля марки Toyota Camry, 2006 року випуску, НОМЕР_1 , у розмірі 144261,5 грн., а також встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_2 житлову кімнату площею 9,2 кв.м, їй кімнату площею 10,1 кв. м., балкон площею 4,1 кв. м, доньці ОСОБА_3 житлову кімнату площею 10,3 кв.м, а в спільному користуванні залишити кухню-студію, площею 35,3 кв. м, коридор, площею 1,7 кв. м, санвузол, площею 4,6 кв.м, душ, площею 2,1 кв.м, балкон, площею 2,8 кв. м.

В обгрунтування зустрічного позову ОСОБА_1 вказувала на те, що під час шлюбу також було придбано автомобіль марки Toyota Camry, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який позивач продав без її згоди. Виходячи із вартості такого ж автомобіля на інтернет сайті AUTO.RIA вона визначила розмір її частки - 144 261,5 грн. Відповідач вважає, що порядок користування квартирою має бути визначений з урахуванням інтересів їх дитини, яка проживає разом з нею.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поділено майно подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 81,2 кв. м., житловою площею 29,6 кв. м. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 81,2 кв. м., житловою площею 29,6 кв. м. Припинено право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 81,2 кв. м., житловою площею 29,6 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 50% вартості автомобіля марки Toyota Camry, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 93 000 грн. В іншій частині вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року в частині вирішення позовних вимог про компенсацію вартості відчуженого автомобіля та визначення порядку користування квартирою скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Тобто рішення суду оскаржено лише в частині вирішення вимог зустрічного позову про стягнення компенсації вартості автомобіля та встановлення порядку користування квартирою. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено і в апеляційному порядку не переглядається.

До судового засідання, призначеного на 08.09.2020 року на 14.30 годину ОСОБА_2 будучи належним чином повідомленим не з`явився, про причини не явки не повідомив, про відкладення розгляду справи клопотання не подавав.

Представник в інтересах ОСОБА_2 адвокат Довгопола А.Ю. будучи повідомленою про дату, час і місце розгляду справи в Одеському апеляційному суді, не з`явилася, про причини не явки не повідомила, надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Комфорт 3» будучи належним чином повідомленим не з`явився, про причини не явки не повідомив, про відкладення розгляду справи клопотання не подавав.

Присутні в судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Лобуренко С.В. не заперечували проти розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 за фактичної явки сторін у судовому засіданні 08.09.2020 року.

В розумінні ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи вимоги зустрічного позову в частині компенсації 50% від вартості відчуженого автомобіля Toyota Camry, 2006 року випуску, тобто 93 000 грн., відмовляючи у вимогах про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що:

- автомобіль марки Toyota Camry,2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , був відчужений за договором купівлі-продажу, який не визнавався недійсним і відповідно до якого продажна вартість автомобіля становить 186 000 грн.;

- визначення ціни з інтернет-сайту AUTO. RIA, на яку орієнтується у своїх вимогах ОСОБА_1 є лише припущенням, та не є належним доказом достовірності такої ціни за конкретно відчужений автомобіль;

- порядок користування визначається лише між співвласниками майна, інтереси дитини можуть бути враховані лише при визначенні часток майна, тоді як з такими вимогами відповідач не зверталася;

- вимога про визначення порядку користування квартирою з урахуванням проживання дитини не відповідає вимогам закону, оскільки порядок користування визначається лише між співвласниками майна, інтереси дитини можуть бути враховані лише при визначенні часток майна, тоді як з такими вимогами відповідач не зверталася.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками районного суду не можна.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- сторони уклали шлюб 18.09.2004 року у відділі ДРАЦС реєстраційної служби по м. Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 95;

- ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , яка фактично мешкає у квартирі АДРЕСА_1 ;

-25.06.2019 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, справа №523/3521/19;

-20.12.2011 року на підставі договору купівлі-продажу відповідач ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 80,4 та 28.12.2011 року зареєструвала право власності;

- згідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.05.2019 р., за відповідачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 81,2 кв. м, житловою 29,6 кв. м.;

- згідно з договором купівлі-продажу автомобіль марки Toyota Camry, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який було зареєстровано за ОСОБА_2 03.05.2017 року, ОСОБА_2 продав 29.12.2018 року ОСОБА_4 за 186 000 грн.

Судова колегія виходить з такого.

Згідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до вимог ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За нормами ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1. 2. ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова) у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя

буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Таким чином, висновок суду про те, що 1/2 частина вартості реалізованого автомобіля підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 є обґрунтованим.

При цьому виходячи з встановлених у справі обставин реалізації автомобілю і вибуття його з користування, володіння та розпорядження ОСОБА_2 та не оспорювання ОСОБА_1 договору купівлі-продажу автомобіля визначеною договірною ціною 186 000 грн., не подання клопотання про призначення експертизи вартості автомобіля, суд правильно виходив з ціни автомобіля, яка зазначена у договорі купівлі-продажу, копію якого додано до справи.

Доводи апеляційної скарги про недоцільність призначення експертизи вартості автомобіля Toyota Camry, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 на час розгляду справи в суді, який був відчужений ОСОБА_2 29.12.2018 року і стан якого не був детально зафіксований на час продажу не можуть бути взятими до уваги, оскільки дані обставини самі по собі не свідчать про неможливість визначення ринкової ціни автомобілю з урахуванням його стану після огляду автомобілю експертом. Неможливість визначення ринкової вартості автомобіля може бути мотивована самим експертом з викладенням відповідних обґрунтувань.

Крім того, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання ОСОБА_1 на вартість аналогічної моделі автомобіля з аналогічним роком випуску з оголошення на інтернет-сайті щодо реалізації автомобіля, оскільки запропонована ціна продажу сама по собі не є остаточною, а вказує на бажання продавця отримати таку ціну. При цьому з даного оголошення не вбачається на чому заснована саме така ціна - лише на припущенні продавця автомобіля про його вартість або ж на експертній оцінці автомобіля про продаж якого було надано оголошення та чи відповідає стан (запасні запчастин, наявність випадку в історії автомобіля потрапляння у ДТП ), пробіг, комплектація цього автомобіля тому автомобілю, який продав ОСОБА_2 у грудні 2018 року для можливості врахування ціни за аналогією. Також слід звернути увагу на відсутність інформації щодо остаточної ціни, за яку був проданий автомобіль, який був поміщений в оголошенні, на яке посилалася ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги висновок суду першої інстанції про стягнення компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, яка визначена у договорі купівлі-продажу від 29.12.2018 року, не спростовують і зведені лише до самої переоцінки доказів, яким районним судом надано об`єктивну оцінку.

Враховуючи наведене немає підстави для скасування або зміни рішення суду в цій частині і тому апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції про стягнення компенсації Ѕ частини вартості автомобіля задоволенню не підлягає.

Що стосується доводів апеляційної скарги на рішення суду в частині відмови у визначенні встановлення порядку користування квартирою, то судова колегія звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

У даному випадку суд вирішуючи вимоги ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна подружжя визнав право власності за колишнім подружжям по Ѕ ідеальної частки у праві власності на квартиру за кожним.

Після визначення судом часток співвласників у праві спільної сумісної власності, право спільної сумісної власності вважається припиненим і у співвласників квартири виникає право спільної часткової власності на квартиру.

Тобто змінився правовий режим майна з спільної сумісної власності на спільну часткову власність.

Враховуючи наведене у суду першої інстанції не було підстав для відмови у вимогах про встановлення порядку користування квартирою, оскільки спірні правовідносини стосуються не поділу квартири в натурі (докази про технічну можливість якого відсутні), а встановлення порядку спільного користування нею.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року і підстав для відступлення від неї колегія суддів не знаходить.

При таких обставинах, рішення суду першої інстанції в цій частині не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення.

Ухвалюючи власне судове рішення колегія суддів враховує, що іншого порядку користування квартирою крім того, який наведений у зустрічному позові ОСОБА_1 , інший співвласник квартири - ОСОБА_2 не представив, а запропонований порядок відповідає розумному критерію користування квартирою та не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Запропонований ОСОБА_1 порядок користування квартирою є таким, що заслуговує на увагу.

Враховуючи наведене слід встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 9,2 кв.м, ОСОБА_1 житлову кімнату площею 10,1 кв.м., балкон площею 4,1 кв.м, ОСОБА_3 житлову кімнату площею 10,3 кв.м. Залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 кухню-студію, площею 35,3 кв.м, коридор, площею 1,7 кв.м, санвузол, площею 4,6 кв.м, душ, площею 2,1 кв. м, балкон, площею 2,8 кв.м.

Таким чином апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Комфорт 3», про стягнення компенсації вартості автомобіля та встановлення порядку користування квартирою - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні вимог про встановлення порядку користування квартирою - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_2 житлову кімнату площею 9,2 кв.м, ОСОБА_1 житлову кімнату площею 10,1 кв. м., балкон площею 4,1 кв.м, ОСОБА_3 житлову кімнату площею 10,3 кв.м.

Залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 кухню-студію, площею 35,3 кв.м, коридор, площею 1,7 кв. м, санвузол, площею 4,6 кв.м, душ, площею 2,1 кв.м, балкон, площею 2,8 кв. м.

В решті оскаржувану частину рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у загальному розмірі 1921 грн. (768,40+1152,60).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 11.09.2020 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк