ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6550/20 Справа № 213/5085/19 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач-Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, відповідачаПриватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2020 року, ухваленого суддею Алексєєвим О.В. у місті Кривому Розі, повний текст судового рішення складено 09 червня 2020 року,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до судуз позовом до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ІнГЗК) про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я.

В обґрунтування позову зазначив, що він в період часу з 03 квітня 2003 року по 27 лютого 2006 року працював на посаді учня машиніста конвеєра дробильної фабрики ВАТ «ІНГЗК», виконував важкі фізичні роботи, показники котрих перевищували нормативні.

Також, в період часу з 27 лютого 2006 року по 17 жовтня 2014 року працював на посаді дробильника дробильної фабрики підземного тракту основної виробничої дільниці №1 ПАТ «ІНГЗК», виконував важкі фізичні роботи, показники котрих перевищували нормативні через недосконалість робочого місця.

Правонаступником зазначених підприємств є Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі по тексту - «ІНГЗК»).

Загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів складає 11 років 02 місяці.

У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, з вини відповідача, позивачем отримано хронічне професійне захворювання. Відповідно до п.п. 9, 10, 14 акту Форми П-4, 06 травня 2014 року Українським НДІ промислової медицини, позивачу встановлено діагноз: Радикулонейропатія попереково-крижова (L4, L5, S1) справа з помірним статико-динамічними порушеннями і стійким больовим синдромом, гіпотрофією м`язів стегна та гомілки. (надалі - Радикулонейропатія).

Відповідно до п.17 акту Форми П-4, причинами виникнення професійного захворювання позивача є: робоча поза до 30°/більше 30° - 41,8-52,4/1,4-4,8% робочої зміни при нормативному значенні до 25%/-; нахили тулуба - від 158 до 286 разів при допустимих 100 разів; маса вантажу, що підіймається і переміщується 50 кг, при допустимих до 30 кг.

Згідно карт умов праці, санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 25 січня 2010 року за №2/2-55-4-102, підготовленої Інгулецькою районною СЕС, та доповнення до санітарно-гігієнічної характеристики від 03 серпня 2011 року за №2/2-55-4-2672, підготовленого ДЗ «Інгулецька районна СЕС», дробильника дробильної фабрики ПАТ «ІНГЗК» ОСОБА_1 показники важкості перевищують гранично допустимий рівень.

09 жовтня 2014 року, оглядом МСЕК позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% по радикулонейропатії та встановлена третя група інвалідності.

27 жовтня 2015 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% по радикулонейропатії та встановлена третя група інвалідності.

10 жовтня 2017 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% по радикулонейропатії та встановлена третя група інвалідності.

У зв`язку з погіршенням стану здоров`я, медичним висновком лікарсько-експертної комісії від 27 вересня 2018 року №1383, позивачу було уточнено стадію важкості професійного захворювання та постановлено діагноз: радикулонейропатія попереково-крижова (L4, L5, S1) білатеральна, переважно справа, з вираженим статико-динамічним порушенням і стійким больовим синдромом, прогресуючою гіпотрофією м`язів правого стегна та гомілки, рецидивуюче-прогредієнтний перебіг.

З огляду на зазначений діагноз, позивач 20 грудня 2018 року, повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 40% по радикулонейропатії та встановлена третя група інвалідності.

Відповідно до висновку про умови та характер праці, позивачу протипоказана важка фізична праця, тривала хода, вимушена поза, переохолодження.

Зазначив, що у зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває больові відчуття, а саме: майже постійний, тупий біль та обмеження об`єму рухів в поперековому відділі хребта, гострий при різких рухах (обертах, нахилах, при ході) у вигляді «прострілів», посилення болю в поперековому відділі справа з іррадіацією в праву ногу, при зміні положення тулуба, швидкій ході, охолодженні, незначному фізичному навантаженні, оніміння в ній, стійкий біль в шийному відділі, скутість рухів, тягнучий біль в правій руці, відчуття затерпання рук, більше 3-5 пальців правої кисті, біль і хрускіт в суглобах рук, колінних, відчуття хруста в хребті, зниження слуху, шум у вухах, погана розбірливість мови, періодичний біль в епігастрії, іноді печії, частий кашель з виділенням мокротиння, загальна слабкість.

Тривалий процес лікування, позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, позивач, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується значною втратою працездатності у відносно молодому віці, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах позивача, який в тому числі не має можливості приділяти належної уваги своїй родині.

На даний час самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає позивачу душевного болю та страждань.

Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування.

Вважає, що за таких обставин зі сторони відповідача, позивачу має бути відшкодована моральна шкода, яка завдана ушкодженням здоров`я, внаслідок неналежного виконання Відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці, що спричинило виникнення у позивача хронічного професійного захворювання.

Просив стягнути з відповідача на свою користь спричинену йому моральну шкоду, заподіяну ушкодженням здоров`я в розмірі 166 920,00 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я задоволені частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, заподіяну ушкодженням здоров`я працівника у розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) грн 00 коп. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 800 грн 00 коп.

В апеляційній скарзі представник позивача адвокат Гузєв І.Г., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про зміну судового рішення в частині збільшення розміру моральної шкоди до заявлених у позові вимог. Вважає, визначений судом розмір моральної шкоди значно заниженим, таким, що не відповідає стражданням позивача та принципам розумності, виваженості та справедливості. Вказує, що судом першої інстанції не враховано характер отриманого позивачем професійного захворювання, відсоток втрати професійної працездатності, який з часом збільшується. Окрім того, скаржник вважає, що суд не врахував той факт, що ушкодження здоров`я позивача виникло виключно внаслідок дії шкідливих факторів виробництва на організм позивача при виконанні ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача, який не забезпечив належних та безпечних умов праці.

В апеляційній скарзі відповідач, ПрАТ «ІнГЗК», будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням через порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить змінити рішення суду в частині зменшення розміру відшкодування моральної шкоди з урахуванням принципів розумності та справедливості.

Відповідач вважає, що надані позивачем докази довідки МСЕК та виписки із історії хвороби підтверджують лише факт встановлення позивачу втрати професійної працездатності і ніяким чином не підтверджують заподіяння останньому моральної шкоди. Зазначає, що позивач сам винен у виникненні у нього професійного захворювання, оскільки він був обізнаний про важкі умови праці та шкідливі виробничі фактори, які можуть негативно вплинути на його здоров`я, однак, усвідомлюючи це, продовжував працювати в таких умовах, отримуючи відповідні пільги та компенсації і більшу оплату праці, хоча мав можливість змінити місце роботи та запобігти розвитку професійного захворювання. Наголошує на тому, що професійне захворювання виникло у позивача не лише з вини ПрАТ «ІнГЗК», а, також з вини інших підприємств зі шкідливими та важкими умовами праці, зокрема кооператив «Содружество» та ПП ОСОБА_2 , тому розмір моральної шкоди повинен визначатися з урахуванням вини кожного підприємства.

Скаржник вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди є необґрунтовано завищеним.

Відзиви на апеляційні скарги сторін не подані.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менша розміру ста мінімальних заробітних плат.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач тривалий час працював на підприємстві відповідача, що підтверджено копією його трудової книжки (а.с. 55-60).

09 жовтня 2014 року, оглядом МСЕК позивачу було визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% по радикулонейропатії та встановлена третя група інвалідності, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги» серії 12ААА №000699 (а.с.10-11).

27 жовтня 2015 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% по радикулонейропатії та встановлена третя група інвалідності, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги» серії 12ААА №014799 (а.с.10-11).

10 жовтня 2017 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 30% по радикулонейропатії та встановлена третя група інвалідності, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги» серії 12ААА №046216 (а.с.12-13).

20 грудня 2018 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 40% по радикулонейропатії та встановлена третя група інвалідності з повторним переоглядом 01 грудня 2020 року, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги» серії 12ААА №054240 (а.с.12-13).

Відповідно до висновку про умови та характер праці, позивачу протипоказана важка фізична праця, тривала хода, вимушена поза, переохолодження, що підтверджується довідкою серії 12ААА №738973 (а.с.14-15).

Відповідно до Акту розлідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 27 червня 2014 року загальний стаж роботи ОСОБА_1 на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів складає - 10 років 10 місяців. Позивачу встановлено діагноз: Радикулонейропатія попереково-крижова (L4, L5, S1) справа з помірним статико-динамічними порушеннями і стійким больовим синдромом, гіпотрофією м`язів стегна та гомілки. Відповідно до п.17 причинами виникнення професійного захворювання позивача є: робоча поза до 30°/більше 30° - 41,8-52,4/1,4-4,8% робочої зміни при нормативному значенні до 25%/-; нахили тулуба - від 158 до 286 разів при допустимих 100 разів; маса вантажу, що підіймається і переміщується 50 кг, при допустимих до 30 кг. Відповідно до п. 17 цього Акту згідно карт умов праці, санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 25 січня 2010 року за № 2/2-55-4-102, підготовленої Інгулецькою районною СЕС, та доповнення до санітарно-гігієнічної характеристики від 03 серпня 2011 року за №2/2-55-4-2672, підготовленого ДЗ «Інгулецька районна СЕС», дробильника дробильної фабрики ПАТ «ІНГЗК» ОСОБА_1 показники важкості перевищують гранично допустимий рівень (а.с. 16-20).

Відповідно до медичних висновків Українського НДІ промислової медицини

від 27 вересня 2018 року та від 06 травня 2019 року позивач має захворювання, яке є професійним (а. с. 21-23, 24-26).

Відповідно до наданих позивачем виписок із медичної карти та виписок-епікрізів позивача він тривалий час знаходився на лікуванні з приводу наслідків професійного захворювання (а.с. 27-54).

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем, зокрема і під час виконання ним трудових обов`язків на підприємстві відповідача (10 років 10 місяців), і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст.153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як і повністю погоджується із визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Згідно частин 1,3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У відповідності зі ст.ст.23,1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання складається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок настання нещасного випадку.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними у рішенні суду нормами права.

Також, доводи відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності вини відповідача колегія суддів не бере до уваги, оскільки в судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу.

Доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності через професійне захворювання, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд першої інстанції врахував глибину фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили, ступінь втрати ним професійної працездатності 40%, наявність третьої групи інвалідності, які встановлені з повторним переоглядом, тривалий стаж роботи на підприємстві відповідача (10 років 10 місяців), вину підприємства в заподіянні шкоди, що підтверджено Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, та, виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 80000 грн.

Колегія суддів повністю погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, у зв`язку із чим відхиляє доводи відповідача щодо завищеного та представника позивача Гузєва І.Г. щодо заниженого розміру моральної шкоди та вважає що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, який становить 80000 гривень, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Слід зазначити, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає, і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги сторін підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гузєва Ігоря Григоровича, відповідачаПриватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складено 27 серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: