Житомирський апеляційний суд
Справа №292/1199/19 Головуючий у 1-й інст. Рябенька Т. С.
Категорія 63 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.

за участю секретаря Пеклін Л.О. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 292/1199/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Рябенької Т.С.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

У даному житловому приміщенні зареєстрована та проживає ОСОБА_2 , з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 17 липня 1993 року по 10 жовтня 2005 року.

Позивач зазначає, що на даний час його колишня дружина не є членом його сім`ї, не бере участі в утриманні цього житлового приміщення, не сплачує комунальні послуги й не цікавиться станом квартири. Спільне господарство вони не ведуть, жодних стосунків не підтримують, однак на його прохання добровільно звільнити це житлове приміщення ОСОБА_2 відмовила.

ОСОБА_1 також зазначає, що між ними постійно виникають сварки та скандали, відповідачка обмежує його у вільному доступі до цього житлового приміщення. В свою чергу, ОСОБА_2 має у власності жиловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та був придбаний спільно з ним під час шлюбу. На даний час він бажає розпорядитися належною йому квартирою на власний розсуд, однак наявність зареєстрованої в ньому сторонньої особи не дає йому можливості скористатися цим правом.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просив припинити право користування ( сервітут) ОСОБА_3 зазначеною квартирою.

Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 2 грудня 2019 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Зокрема, зазначає, що з часу укладення шлюбу із ОСОБА_1 проживала у спірному житловому приміщенні. Після розірвання шлюбу вони з позивачем примирились та продовжували спільно проживати однією сім`єю разом зі своїми дітьми. З 2005 року вона з позивачем почали добудовувати зазначений житловий будинок за спільні кошти та спільними зусиллями. Отже, вказані обставини свідчать про те, що вона у встановленому законом порядку набула право користування цим житлом й позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними.

В судовому засіданні позивач не визнав апеляційну скаргу та пояснив, що між ним та його колишньою дружиною існують неприязні стосунки й проживання останньої у належному йому житловому приміщенні обмежує його право власності.

Дослідивши матеріали справи та заслухавни пояснення позивача, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі із 17 липня 1993 року по 10 жовтня 2005 року.

Позивачеві на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 .

Відповідачка зареєстрована та проживає у вказаному житловому приміщенні.

Звертаючись до суду з даним позовом, правовою підставою своїх вимог ОСОБА_1 зазначив ст.401 та ч.2 ст.406 ЦК України.

Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном ( сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів ( земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з ч. 2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають істотне значення для справи.

У ч. 1 ст. 405 ЦК України закріплене правило про те, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону ( особистий сервітут).

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Правом користуваня житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником , ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом положень законодавства припинення сімейний стосунків із власником житла не призводить до втрати права на користування житлом. Тобто, колишній член сім`ї не втрачає права на проживання у житловому приміщенні, в якому проживав разом із власником однією сім`єю.

В свою чергу, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 вселилась у спірне житлове приміщення й набула право користування ним на законних підставах, а саме, як член сім`ї позивача. Після розірвання шлюбу вона не втратила зазначене право.

Матеріали справи також свідчать, що на даний час між сторонами виникають конфліктні ситуації. У березні 2019 року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення стосовно своєї колишньої дружини правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Оскільки право на житло є одним із основоположних прав, яке забезпечує життєдіяльність особи, й перебуває під особливим захистом держави, припинення права користування житловим приміщенням на підставі ч.2 ст.406 ЦК України можливе лише за наявності обставин, що мають істотне значення.

Цивільне законодавство не містить переліку таких обставин, в кожному конкретному випадку вони оцінюються судом.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 не надав доказів наявності підстав для застосування положень ч.2 ст.406 ЦК України. Розірвання шлюбу та неприязні стосунки між сторонами, не є істотними обставинами для припинення права користування вказаним житловим приміщенням.

Враховуючи вищезазначене, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового,- про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 02 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 10 лютого 2010 року