Справа № 1412/4883/12
Провадження № 4-с/487/63/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2020 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Бобрової І.В., при секретарі Мазницької Н.Ю., представника боржника Архипова Д.О., розглянувши матеріали скарги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на постанову заступника начальника Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Новохатько А.М. про повернення виконавчого документу стягувачу від 26 липня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

17.06.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірною у виконавчому провадженні ВП №50931195 постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, винесену заступником начальника Заводського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області від 26.07.2018 року ОСОБА_2 в частині застосування пункту 2 частини 1 статті 37 ЗУ «Про виконавче провадження» замість належного пункту 3 частини 1 статті 37 ЗУ «Про виконавче провадження», згідно приписів якої встановлено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; зобов`язати Заводський відділ державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) застосувати наслідки повернення виконавчого документу у виконавчому провадженні ВП №50931195 з підстав пункту 3 частини 1 статті 37 ЗУ «Про виконавче провадження», шляхом зняття арешту накладеного 17.05.2016 року державним виконавцем Заводського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Тищенко О.В., яким було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що йому належить, лише в межах суми боргу.

Вимоги скарги обґрунтовані тим, що 26.04.2016 року постановою головного державного виконавця Заводського ВДВС ММУЮ Тищенко О.В. було відкрито виконавче провадження №50931195 з примусового виконання виконавчого листа у справі №2/487/1554/2013 про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Скій Кепітал» заборгованості за кредитним договором №П_056/41_08 від 08.08.2008 року в розмірі 1619429,89 грн.. Постановою державного виконавця від 17.05.2016 року накладено арешт на майно боржника - ОСОБА_1 із забороною здійснення його відчуження в межах суми боргу. 26.07.2018 року постановою заступника начальника Заводського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області повернуто виконавчий документ стягувачу та закінчено виконавче провадження №50931195. Підставою прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження стало те, що у боржника, окрім земельної ділянки (нереалізована під час виконання рішення суду), яку стягувач відмовився залишити за собою в рахунок погашення заборгованості, інше майно відсутнє, зазначене передбачено п.3 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» (далі - Закон). Так, повернення стягувачу виконавчого листа із зазначених підстав є правовою підставою для обов`язкового зняття арешту з майна. Однак, у постанові від 26.07.2018 року Заводський ВДВС замість п.3 ч.1 ст.37 Закону, вказав п.2 ч.1 ст.37 Закону, у зв`язку з чим арешт з майна знято не було, оскільки за вищезгаданих норм закону не має правових підстав для зняття накладеного арешту. У зв`язку з тим, що на думку боржника, Заводським ВДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №50931195 не з тих підстав, ОСОБА_1 звернувся до суду із даною скаргою.

Ухвалою суду від 25.06.2020 року зазначену скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

У судовому засіданні представник скаржника - адвокат Архипов Д.О. вимоги скарги підтримав, просив про їх задоволення.

Представник ДВС Щербатюк А.І. у судовому засіданні вимоги скарги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Крім того, надав до суду відзив на скаргу, в якому зазначив, що скаржником при зверненні до суду з даною скаргою порушено строки на оскарження, оскільки про постанову про повернення виконавчого документа боржнику було відомо ще у 2018 році, а із скаргою він звернувся лише 17.06.2020 року та жодної поважної причини пропуску такого строку не навів. Разом з тим, вказав, що державним виконавцем було винесено правомірну постанову про повернення виконавчого документа на підставі п.2 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» стягувачу, оскільки будь-якого майна, зареєстрованого за боржником, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості, виявлено не було.

Стягувач та другий боржник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися вчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали скарги, суд прийшов до наступного.

Статтею 449 ЦПК України визначено строки подання скарги, зокрема, скарга може бути подана до суду у десятиденний строк з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права та свободи. Пропущений з поважних причин строк подання скарги може бути поновлено судом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.

Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Європейський Суд з прав людини сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).

Відповідно до ч.1ст.127 Цивільного процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визначає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Таким чином, враховуючи викладене, а також обставини, викладені в клопотанні ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку, суд вважає за можливе поновити скаржнику строк звернення до суду зі скаргою на дії державного виконавця, визнавши причини його пропуску, поважними.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною 1 ст. 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У судовому засіданні встановлено, що 26 квітня 2016 року Заводським відділом ДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 50931195 про примусове виконання виконавчого листа № 2/487/1554/2013, що виданий 09.12.2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Скій Кепітал» заборгованості за кредитним договором №П_056/41_08 від 08.08.2008 р. в розмірі 1 619 429,89 грн., з яких: 1 510 608,37 грн. - заборгованість за кредитом, 99 675,96 грн. - заборгованість по сплаті процентів, 9 145, 56 грн. - пеня.

17 травня 2016 року була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою був накладений арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що йому належить в межах суми боргу.

14.02.2017 року державним виконавцем було направлено заявку на реалізацію арештованого майна, а саме земельної ділянки загальною площею 1000 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в рахунок погашення заборгованості..

Згідно протоколу проведення електронних торгів від 26.06.2017 року, арештоване майно боржника не реалізовано.

14.07.2017 року стягувачу направлено лист про залишення нереалізованого майна боржника в рахунок погашення заборгованості.

Згідно повідомлення стягувача, яке надійшло до ДВС 11.09.2017 року, останній відмовився у залишенні за собою нереалізованого майна боржника.

26 липня 2018 року постановою державного виконавця було повернуто виконавчий документ № 2/487/1554/2013, що виданий 09.12.2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Скій Кепітал» заборгованості за кредитним договором №П_056/41_08 від 08.08.2008 р. в розмірі 1 619 429,89 грн. стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України передбачено одну із основних засад судочинства - обов`язковість рішень суду, виконання будь-якого рішення є невід`ємною частиною правосуддя, а у ст. 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), як провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Частиною 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження» встановлений вичерпний перелік підстав для повернення виконавчого документу стягувачу.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.

Із копії постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 26.07.2018 року, ВП №50931195, вбачається, що майно боржника, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості не виявлено. Крім того, зазначено, що земельна ділянка, право власності на яку зареєстровано за боржником, відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 26.06.2017 рок не реалізована, а стягувач відмовився залишити за собою нереалізоване майно боржника в рахунок погашення заборгованості.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, повідомлення стягувача про відмову залишити за собою нереалізоване майно боржника, суд прийшов до переконання, що заступником начальника Заводського ВДВС м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Новохатько А.М. було повернуто виконавчий документ стягувачу не з тих правових підстав, а отже, такі дії останньої слід визнати неправомірними.

Крім того, скаржник просив суд зобов`язати Заводський ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) прийняти рішення про скасування арешту в виконавчому провадженні №50931195.

Відповідно до ч.3 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Частиною 2 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Таким чином наслідком повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.3 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» є зняття арешту з майна, накладеного з метою забезпечення його виконання, що повинен вирішувати державний виконавець разом з прийняттям відповідної постанови, а тому у задоволенні вказаних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 447-452,353,354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на постанову заступника начальника Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Новохатько А.М. про повернення виконавчого документу стягувачу від 26 липня 2018 року - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк для подання скарги.

Визнати неправомірними дії заступника начальника Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв ГТУЮ у Миколаївській області Новохатько А.М. про повернення виконавчого документу стягувачу від 26 липня 2018 року у виконавчому провадженні №50931195 на підставі п.2 ч.1 ст.37 ЗУ "Провиконавче провадження".

В задоволенні скарги в частині зобов`язання Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) прийняти рішення про скасування арешту в виконавчому провадженні №50931195 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її проголошення.

Суддя І.В. Боброва