ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року

м.Суми

Справа №588/637/20

Номер провадження 22-ц/816/1813/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Ткачук С. С. , Хвостика С. Г.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»

на заочне рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 09 липня 2020 року в складі судді Щербаченко М.В., ухвалене у місті Тростянець Сумської області,

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 09 серпня 2010 року ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку» складає між сторонами Договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить у собі, зокрема, умови договору банківського рахунку (ст. 1166 ЦК України) та кредитного договору (ст. 1054 ЦК України).

На підставі укладеного договору банком відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом, який у подальшому був збільшений до 50000 грн.

Унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором станом на 12 березня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 149661 грн 09 коп., яка складається з: 88637грн 27 коп. заборгованості за тілом кредиту, 33396 грн 68 коп. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625, 27627 грн 14 коп. - нарахованої пені.

На підставі викладеного АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 149661 грн 09 коп.та судові витрати у розмірі 2102 грн.

Заочним рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 09 липня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 09 серпня 2010 року у розмірі 61206 грн 68 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 859 грн 72 коп. компенсації судового збору за подання позовної заяви.

У липні 2020 року позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення в частині зменшення заборгованості за тілом кредиту, відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками та неустойкою, ухваливши в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції безпідставно не врахував, що відповідач не оспорював укладеного сторонами договору, складовими якого є «Умови та правила надання банківських послуг», а також «Тарифи банку», активно користувався кредитними коштами, частково погашав заборгованість. Щодо заборгованості за відсотками, позивач зазначив, що 01 березня 2019 року банком були внесені зміни до Умов і правил надання банківських послуг, якими визначений розмір відсотків від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості у розмірі: 84,4% для картки «Універсальна», 84,0% - для картки «Універсальна голд», 74,4 % для преміальних карток. З 01 жовтня 2019 року відповідачу нараховувались відсотки відповідно до вказаних змін. Заявник апеляційної скарги стверджує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що сторони не досягли згоди щодо істотних умов кредитування, зокрема щодо розміру процентної ставки за кредитом та неустойки.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу у встановлений строк відповідач до суду не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову у справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа не належить до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 09 серпня 2010 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, з якими він ознайомився та згоден.

У графі розмір кредитного ліміту Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 09 серпня 2010 року проставлений прочерк, відмітки про те, яку саме банківську картку виявив бажання отримати відповідач у анкеті-заяві також відсутні (а.с. 36).

Згідно з довідкою ПриватБанку для карткового рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 25 жовтня 2014 року встановлений кредитний ліміт 0,00, з 09 грудня 2016 року - кредитний ліміт 8000 грн, з 19 липня 2017 року - 25000 грн, з 01 квітня 2018 року - 26500 грн, з 03 жовтня 2018 року - 50000 грн, з 28 березня 2019 року кредитний ліміт зменшено до 0 грн (а.с.34).

До позовної заяви банком також додано витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт та з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року №СП-2010-256, з яких не вбачається, що вони були підписані відповідачем (а.с. 37-61).

Встановлено, що ОСОБА_1 на підставі укладеного договору були видані наступні картки: 09 серпня 2010 року - картка № НОМЕР_1 з терміном дії до квітня 2011 року включно,

25 жовтня 2014 року - картка № НОМЕР_2 з терміном дії до 01 січня 2018 року,

22 березня 2014 року - картка № НОМЕР_3 з терміном дії до лютого 2018 року,

01 лютого 2018 року - картка № НОМЕР_4 з терміном дії по травень 2020 року,

14 лютого 2018 року видана картка № НОМЕР_5 терміном дії по лютий 2022 року (а.с. 35).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 12 березня 2020 року становить 149661 грн 09 коп. і складається з: 88637грн 27 коп. заборгованості за тілом кредиту, 33396 грн 68 коп. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625, 27627 грн 14 коп. пені.

Судом встановлено, що з серпня 2010 року по березень 2020 року ОСОБА_1 користувався кредитними коштами.

Згідно з розрахунком заборгованості до 01 січня 2017 року відповідач заборгованості за кредитним договором не мав.

Починаючи з січня 2017 року сума витрат за кредитною карткою перевищила суму повернутих відповідачем коштів.

З виписки про рух коштів по рахункам за період з 01 січня 2017 року по 12 березня 2020 року (дата, станом на яку позивачем визначена спірна заборгованість) встановлено, що ОСОБА_1 шляхом зняття готівки у банкоматі, оплати послуг у ресторані, товарів у магазинах м.Києва, оплати палива на АЗС, переказу коштів через додаток Приват24 на рахунок інших осіб, поповнення рахунку мобільного телефону, оплату послуг таксі тощо, одержав 624109 грн 66 коп. (а.с.14-33).

При цьому за даними указаної виписки про рух коштів у період з 01 січня 2017 року по 12 березня 2020 року на карткові рахунки відповідача ним шляхом поповнення готівковими коштами через термінал самообслуговування або безготівкового поповнення сплачено 562902,98 грн (а.с.14-33).

Частково задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами у справі не було досягнуто домовленості у належній формі, передбаченій законодавством, щодо розміру відсотків за користування кредитом та неустойки, а надані банком витяги з Умов та правил надання банківських послуг і Тарифів не підписані відповідачем, тому не можуть бути складовою частиною кредитного договору.

При цьому, врахувавши факт повернення позичальником у добровільному порядку 562902,98 грн із 624109,66 грн фактично отриманих та використаних коштів від АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором б/н від 09 серпня 2010 року, суд дійшов висновку і про стягнення залишку заборгованості у розмірі 61206 грн 68 коп.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України, встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наданий позивачем витяг з Умов і правил надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Установивши, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, суд дійшов правильного висновку, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09 серпня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви. Тому внесення 01 березня 2019 року банком змін в односторонньому порядку до Умов і правил надання банківських послуг, які не є частиною кредитного договору, щодо розміру відсотків, які підлягають стягненню у разі прострочення боржником виконання грошового зобов`язання відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, для відповідача жодних зобов`язань не створює.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими згідно із ст. 625 ЦК України та пені, оскільки позивач не надав доказів щодо наявності правових підстав для їх стягнення.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Факт використання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору, в якому відображений рух коштів, а саме: використання і часткове повернення кредитних коштів позичальником.

Судом вірно встановлено, що за період з 01 січня 2017 року по 12 березня 2020 року ОСОБА_1 одержав 624109 грн 66 коп. кредитних коштів, при цьому 562902,98 грн з них повернув банку (а.с.14-33).

За встановлених обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розміру фактичної заборгованості позичальника перед банком, яка становить 61206 грн 68 коп. і підтверджується випискою банку про рух коштів на рахунках відповідача.

Належних допустимих доказів, які підтверджують інший розмір заборгованості за тілом кредиту позивач до суду не надав.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи те, що справа є малозначною у розумінні п. 1 ч. 6 ст. 19, ч. 4 ст. 274 ЦПК України, тому відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 09 липня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: С.С. Ткачук

С. Г. Хвостик