Справа №: 398/1630/19
провадження №: 2/398/99/20
РІШЕННЯ

Іменем України

"05" лютого 2020 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Авраменка О.В.,

з участю секретаря судового засідання Міщенко С.А.,

представника позивача - адвоката Мілінчук Л.В.,

представника відповідача - адвоката Мунтяна В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Олександрія в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В:

ПАТ «Укртелеком», від імені якого діє Кіровоградська філія ПАТ «Укртелеком» звернулось в суд з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення боргу за отримані комунальні послуги в розмірі 8 282,21 грн.Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 44,8 кв. м. 01 січня 2015 року між позивачем та відповідачем укладено договір про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті житлово-експлуатаційній та теплопостачальній організаціям грошових коштів за комунальні послуги та послуги з централізованого опалення, в частині оплати за опалювану площу, яка складає 44,8 кв. м. На підставі п. 3.6 Договору, листом від 25 жовтня 2017 року №03/03-20-90 відповідача було повідомлено про зміну з 01 листопада 2017 року вартості відшкодування витрат. Проте, відповідач в порушення умов Договору не в повному обсязі відшкодовував позивачеві витрати на утримання будинку в якому проживає та співвласником якого є, у зв`язку з чим за період з 01 листопада 2017 року по 31 січня 2019 року утворився борг в розмірі 8 282,21 грн. (а. с. 2 - 4). Крім того, у відповіді на відзив позивач зазначив, що хоча строк дії договору і сплив, відповідач продовжує проживати в квартирі та користуватися послугами з житлово-комунальних послуг, а позивач продовжує забезпечувати житловий будинок комунальними послугами, а відповідач їх частково оплачував. Позивач не є безпосереднім надавачем комунальних послуг, взаємовідносини між позивачем та мешканцями будинку, в тому числі і відповідачем, ґрунтуються на договорі про відшкодування понесених витрат зі сплати вартості комунальних послуг. Для розрахунку суми відшкодування витрат на опалення житлового будинку прийнято розрахункову вартість 1 кв. м опалювальної площі у розмірі 32,9 грн. При цьому така вартість є меншою ніж установлені тарифи, зокрема рішенням сесії Олександрійської міської ради від 27.10.2017 №682 на послуги з централізованого опалення встановлений плановий тариф 37,40 грн./м2, рішенням від 08.02.2018 №86 встановлений тариф 37,79 грн./м2, рішенням від 14.06.2018 №390 встановлений тариф 38,31 грн./м2, рішенням від 06.12.2018 №754 встановлений тариф 45,12 грн./м2 (а. с. 118 - 121).

Відповідач у своєму відзиві та запереченнях на відповідь позивача на відзив, заперечував проти позову з тих підстав, що між сторонами 01.01.2015 року було укладено договір про відшкодування витрат по сплаті житлово-експлуатаційній та теплопостачальній організаціям послуг та послуг з централізованого опалення, строк дії якого сплив 01.01.2016 року, а тому правові підстави посилатись на умови даного договору для стягнення заборгованості відсутні. Отже, у період з листопада 2017 року по грудень 2018 року між сторонами не існувало письмового правочину щодо відшкодування вартості комунальних послуг. З пропозицією про укладення договору, позивач до відповідача не звертався, нових умов не пропонував, тому відсутні підстави вважати наявними договірні відносити. Так само, як відсутні підстави для збільшення в односторонньому порядку вартості комунальних послуг. Крім того, позивач не надав доказів понесених витрат, на підставі яких просить стягнути заборгованість. Також у запереченнях на відповідь позивача на відзив зазначає, що система опалення є неналежною та кімнатна температура в квартирі занадто низька. У зв`язку із зазначеним відповідач просила відмовити в задоволенні позову (а. с. 103 - 106, 151 - 152).

В судовому засіданні представник позивач - адвокат Мілінчук Л.В. підтримала позовні вимоги, з підстав викладених у позові, відповіді на відзив та письмових додаткових поясненнях, просила позов задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Мунтян В.І. проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві та письмових запереченнях на відповідь позивача на відзив, просив відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позов та заперечення проти нього, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків.

Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих доказів у справі встановив наступні факти та правовідносини.

Позивач є балансоутримувачем шістнадцятиквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 , інвентарний №0007, що підтверджується довідкою вих. №306/05 від 22 серпня 2019 року (а. с. 122).

Відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності (а. с. 6).

01 січня 2015 року між сторонами укладено договір №152-03-03 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті житлово-експлуатаційній та теплопостачальній організаціям за комунальні послуги та послуги з централізованого опалення, відповідно до якого відповідач зобов`язався відшкодувати позивачу понесені в рахунок сплати позивачем за послуги житлово-експлуатаційній та теплопостачальній організаціям за комунальні послуги та послуги з централізованого опалення, квартири АДРЕСА_1 (а. с. 9 - 10). Крім того, сторони погодили вартість відшкодування витрат у Зведеному розрахунку, який є додатком до договору, у якому зазначили тарифи, площу квартири і кількість мешканців, відповідно до яких буде нараховуватись відшкодування (а. с. 11).

У п. 3.5 зазначеного договору сторони погодили, що до рахунку, який виставляється відповідачу, позивач зобов`язаний надати докази сплати вартості понесених ним витрат по сплаті за комунальні послуги та послуги з централізованого опалення, яким є платіжне доручення з відміткою банку.

Відповідно до п. 5.1. договору строк його дії визначений з 01 січня 2015 року по 31 травня 2015 року. Порядок продовження строку дії договору сторонами не врегульовано. При цьому, договір містить положення, що зміна, розірвання, припинення чи відмова в односторонньому порядку не допускається, крім випадків, які прямо передбачені договором (п. 5.2. договору).

29 травня 2019 року сторони уклали додаткову угоду №1, якою продовжили строк дії зазначеного вище договору до 31 грудня 2015 року. Умови продовження строку дії цього договору додаткова угода не передбачає (а. с. 11 - зворотній бік).

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Обґрунтовуючи своє право вимоги щодо стягнення заборгованості за отримані комунальні послуги, позивач як на підставу виникнення цивільних прав та обов`язків сторін посилався на укладений між сторонами договір №152-03-03 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті житлово-експлуатаційній та теплопостачальній організаціям за комунальні послуги та послуги з централізованого опалення від 01 січня 2015 року.

При цьому, ст. 5 ЦК України визначає, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

За таких обставин суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV у відповідній редакції від 24 квітня 2014 року.

Статтею 1 зазначеного Закону України визначено, що:

житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;

балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом;

виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору;

виробник - суб`єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги;

власник приміщення, будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - власник) - фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку;

споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу;

На підставі наданих учасниками справи доказів, суд вважає встановленим, що в розумінні зазначеного Закону України позивач є балансоутримувачем, а відповідач - власником та споживачем.

При цьому, позивач не є ні виробником, ні виконавцем, тобто не є суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є вироблення та/або створення, та/або надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 19 зазначеного Закону України відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Згідно з ст. 24 зазначеного Закону України балансоутримувач має право: 1) здійснювати функції утримання на балансі переданого йому за договором з власником майна та управляти їм чи передавати за договором повністю або частково функції управління управителю; 2) визначати порядок утримання, експлуатації та ремонту майна; 3) укладати договори на надання житлово-комунальних послуг; 4) приймати рішення щодо використання коштів на виконання капітального та поточного ремонтів; 5) здійснювати господарську діяльність у порядку, визначеному законом; 6) звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодовувати завдані збитки майну, що перебуває в нього на балансі. 2. Балансоутримувач зобов`язаний: 1) укладати договір з власником (співвласниками) на утримання на балансі відповідного майна; 2) утримувати на балансі майно, визначене договором з власником (співвласниками); 3) вести бухгалтерську, статистичну та іншу, передбачену законодавством, звітність відповідно до законодавства; 4) забезпечувати управління майном власними силами або укладати договір з юридичною особою на управління майном; 5) забезпечити умови для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів відповідно до встановлених стандартів, нормативів, норм та правил; 6) забезпечити належні експлуатацію та утримання майна, що перебуває на його балансі.

Пунктом першим частини 1 статті 20 зазначеного Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

За змістом ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

З урахуванням зазначених норм права та наданих учасниками справи доказів, суд приходить до висновку, що термін дії договору, який передбачає відшкодування вартості понесених балансоутримувачем витрат на утримання будинку витрат, завершився 31 грудня 2015 року та не був продовжений. При цьому, позивачем не надано доказів того, що він звертався до відповідача з пропозицією продовжити строк дії зазначеного договору або укласти договір на новий строк, а відповідач відмовився від такої пропозиції.

Як вбачається з акту №35М300/15-142/1-87 від 30 листопада 2017 року відповідач погодився з тим, що йому були надані позивачем послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (без оренди) відповідно до договору №152-03-03 від 01 січня 2015 року та відшкодування вартості понесених послуг, комунальні послуги (листопад 2017 року) становить 1 623,92 грн. (а. с. 43). В рахунок оплати вартості наданих послуг за листопад 2017 року відповідачем сплачено 380,00 грн. Тобто, заборгованість відповідача перед позивачем складає 1 243,93 грн. (а. с. 5).

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Таким чином, виходячи із вищенаведеного суд прийшов до висновку про те, що позивач виконав всі умови договору належним чином, а відповідач ухиляється від виконання взятих на себе договором зобов`язань, що є порушенням норм чинного законодавства України та умов вказаного договору.

Враховуючи зазначені вище норми права та зазначений акт, який підтверджує наявність між сторонами врегульованих законом відносин з відшкодування споживачем балансоутримувачу вартості отриманих послуг та факт отримання відповідачем цих послуг та їх вартість, суд дійшов висновку, що у цій частині позов підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 1 243,93 грн.

Згідно із ч. 1 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76 - 82 ЦПК.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Тобто, позивач одночасно з поданням позову повинен був подати суду докази на підтвердження своїх вимог щодо підстав надання комунальних послуг відповідачу, фактичного надання комунальних послуг відповідачу, обсяг наданих комунальних послуг відповідачу, обґрунтований розрахунок, який би доводив яка саме частина з фактично понесених балансоутримувачем витрат на утримання належного йому майнового комплексу виробничих приміщень і житлового будинку припадає на квартиру відповідача, а також докази своїх фактично понесених витрат, які він здійснив на виконання свого обов`язку як балансоутримувача щодо утримання житлового будинку, квартирою у якому користується відповідач.

Позивачем на обґрунтування зазначеного надано розрахунок заборгованості, рахунки на відшкодування понесених послуг, розрахунки відшкодування послуг та акти наданих послуг за період з 01 листопада 2017 року по 31 січня 2019 року (а. с. 5, 13 - 57), а також виписку по банківському рахунку позивача (а. с. 57 - 64).

При цьому, акти наданих послуг за період з 01 грудня 2017 року по 31 січня 2019 року не підписані відповідачем та деякі з них містять напис відповідача про те, що він не погоджується за даними актами, оскільки позивачем не надано розрахунки вартості послуг та перелік наданих послуг (а. с. 44, 46, 47).

За відсутності погодженого між сторонами розміру плати за комунальні послуги, суд вважає, що позивачем не доведено розмір заборгованості відповідача за період з 01 листопада 2017 року по 31 грудня 2018 за користування квартирою, розрахованої на підставі Договору про відшкодування вартості понесених витрат №152-03-03, дія якого закінчилася 31 грудня 2015 року.

Крім того, додатково на обґрунтування позовних вимог позивачем надано розрахунок понесених витрат по постачанню природного газу та його вартість (а. с. 124), акти приймання-передачі природного газу за листопад 2016 року - березень 2017 року (а. с. 125 - 128), розрахунок понесених витрат по споживанню холодної води та водовідведення за 2016 - 2017 рік (а. с. 129), розшифровки нарахувань за електроенергію за період з листопада 2017 року по січень 2019 року (а. с. 161 - 178). Зазначені документи лише підтверджують факт отримання позивачем послуг від постачальників.

Позивачем не надано доказів щодо фактичного обсягу наданих комунальних послуг відповідачу, а також доказів своїх фактично понесених витрат, які він здійснив на виконання свого обов`язку як балансоутримувача щодо утримання житлового будинку, квартирою у якому користується відповідач.

В той же час, як п. 3.5 договору №152-03-03 про відшкодування вартості понесених витрат по сплаті житлово-експлуатаційній та теплопостачальній організаціям за комунальні послуги та послуги з централізованого опалення від 01 січня 2015 року саме на позивача покладено обов`язок надати докази сплати вартості понесених ним витрат по сплаті за комунальні послуги та послуги з централізованого опалення, яким є платіжне доручення з відміткою банку.

Оскільки, термін дії договору, який передбачає відшкодування вартості понесених балансоутримувачем на утримання будинку витрат, завершився 31 грудня 2015 року та не був продовжений, позивачем не надано доказів того, що він звертався до відповідача з пропозицією продовжити строк дії зазначеного договору або укласти договір на новий строк, а відповідач відмовився від такої пропозиції, при цьому, позивач не є ні виробником, ні виконавцем, тобто не є суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є вироблення та/або створення, та/або надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору, позивачем не доведено належними, допустимими та достовірними доказами обсяг фактично наданих відповідачу комунальних послуг та їх вартість, а також не надано доказів сплати вартості понесених ним витрат по сплаті за комунальні послуги та послуги з централізованого опалення, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню лише в частині узгодженого сторонами на підставі акту №35М300/15-142/1-87 від 30 листопада 2017 року розміру фактично наданих комунальних послуг, за вирахуванням сплачених відповідачем коштів, тобто в розмірі 1 243,93 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України та абз. 1 п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір, пропорційно до задоволених вимог в розмірі 288,15 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76 - 81, 141, 258, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (адреса місцезнаходження: м. Київ, бул. Т.Шеченка, буд. 18, код за ) заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 1 243 (одна тисяча двісті сорок три) гривні 93 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса місця проживання, зареєстрована у встановленому законом порядку: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (адреса місцезнаходження: м. Київ, бул. Т.Шеченка, буд. 18, код за ) судовий збір в розмірі 288 (двісті вісімдесят вісім) гривень 15 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його складення до Кропивницького апеляційного суду через Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 10 лютого 2020 року.

Суддя О.В.Авраменко