Справа № 603/124/20
Провадження №2/603/123/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" вересня 2020 р. м. Монастириська

30 вересня 2020 року м. Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Галіяна І.М.

за участі секретаря судового засідання: Захарчишин М.В.

розглянувши у підготовчому засіданні в місті Монастириська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Монастириської районної ради треті особи: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях; Відкрите акціонерне товариство «Монастириське автотранспортне підприємство-16151» про визнання недійсним та скасування рішень

за участю представників:

позивача ОСОБА_2 ;

відповідача - не з`явилася;

третьої особи Чекалюка Я.В.;

третьої особи не з`явився

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом ураховуючи його зміни від 08.09.2020 року до Монастириської районної ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях; Відкрите акціонерне товариство «Монастириське автотранспортне підприємство-16151» про визнання недійсним та скасування:

-Протоколу № 1 засідання представників засновників «Монастириського райагробуду» від 25.12.2007 року в частині передачі нерухомого майна колишньої «Монастириської районної шляхобудівельної організації» у районну комунальну власність;

-Рішення 13 сесії 5 скликання Монастириської районної ради № 176 від 16.05.2008 року про визнання за Монастириською районною радою права власності на нежитлову будівлю, будівлю та споруду по АДРЕСА_1 ;

-Свідоцтва серії НОМЕР_1 видане на імя Монастириської районної ради від 06.06.2008 року про право власності на нежитлову будівлю, будівлю та споруду по АДРЕСА_1 загальною площею 614,9 кв.м.

Обґрунтовуючи позов позивач вказує, що є акціонером Відкритого акціонерного товариства «Монастириське автотранспортне підприємство-16151», оскільки йому належить 2000 акцій. На даний час Відкрите акціонерне товариство «Монастириське автотранспортне підприємство-16151» (надалі - Товариство) перебуває у процесі ліквідації, а відтак у нього може виникнути право на отримання частини майна (активів) Товариства пропорційно до кількості його акцій. Однак з інформації, яку отримав від Товариства позивач довідався, що рішенням Монастириської районної ради протиправно визнано право власності на нежитлові будівлі (адмін-будинок гараж, гараж, АЗС, прохідна) загальна площа 614,9 кв.м. за Монастириською районною радою, незважаючи на те,що з 1996 року ці об`єкти перебували у власності Товариства. У відповідності до указаного рішення від 16.05.2008 року № 176 відповідачу видано свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на вказане майно. Як вважає позивач, відповідач незаконно позбавив Товариство права власності на належне йому майно, незважаючи на це Товариство це незаконне рішення в судовому порядку не оскаржувало. За таких обставин позивач вважає, що позбавивши Товариство права власності на нерухоме майно відповідач порушив його (позивача) корпоративні права, а саме позбавив можливості реалізувати своє право на отримання активів ОСОБА_3 у разі ліквідації останнього.

Під час підготовчого засідання, суд поставив на обговорення питання щодо підсудності вказаної справи Монастириському районному суду Тернопільської області.

Представник позивача адвокат Андрусенко І.Я. вказав, що указана справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, оскільки спір виник з корпоративних відносин.

Представник третьої особи Чекалюк Я.В. зазначив, що спір підсудний не цивільному а адміністративному судочинству, оскільки предметом оскарження є рішення суб`єкта владних повноважень (органу місцевого самоврядування).

Заслухавши представника позивача, третої особи, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що провадження у справі підлягає закриттю виходячи з наступного.

З матеріалів справи убачається, що позивач є акціонером Відкритого акціонерного товариства «Монастириське автотранспортне підприємство-16151». Позивачу належить 2000 акцій товариства. Рішенням Монастириської районної ради від 16.05.2008 року № 176, яке позивач вважає незаконним, позбавлено Товариство права власності на нежитлові будівлі (адмін-будинок гараж, гараж, АЗС, прохідна) загальної площі 614,9 кв.м. Позбавлення Товариства права власності на належну йому нерухомість негативно відобразилося на його фінансовому становищі, чим порушило корпоративне право позивача, а саме права на можливість отримання активів у разі ліквідації цього Товариства.

Отже в обґрунтування позовних вимог покладено те, що внаслідок прийняття відповідачем оспорюваного рішення учасник Товариства (позивач) може бути позбавлений того, на що він міг би претендувати (тобто легітимний інтерес).

З наведених обставин убачається, що між позивачем та Відкритим акціонерним товариством «Монастириське автотранспортне підприємство-16151» існують корпоративні правовідносини.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом у порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, і це правило є загальним.

Разом з тим, завданням господарського судочинства відповідно до статті 2 ГПК України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, - справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Згідно з частиною 3 статті 167 Господарського кодексу України під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами (частина перша статті 167 Господарського кодексу України).

Отже виходячи із вищевказаних положень законодавства можна дійти висновку, що незалежно від суб`єктного складу, якщо учасник (акціонер) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, такий спір підвідомчий господарським судам.

У справі, що розглядається, спір не обмежується лише оспоренням рішеня органу місцевого самоврядування та внутрішніх документів підприємства, оскільки в його основі лежить саме корпоративний спір, який з урахуванням особливості справи не може бути вирішений за правилами цивільного судочинства, оскільки це не передбачено вимогами процесуального закону.

За таких обставин дана справа не належить до юрисдикції цивільного суду, а вказаний спір має вирішуватися в порядку господарського судочинства, так як захисту підлягають приватні права позивача як акціонера Відкритого акціонерного товариства «Монастириське автотранспортне підприємство-16151».

Окрім цього, цей спір не є публічно-правовим, оскільки поглинається спором про право, а тому має вирішуватися судами за правилами господарського судочинства.

Отже не є слушним заява представника третьої особи ОСОБА_4 щодо розгляду цього спору за правилами адміністративного судочинства.

Розгляд цієї справи за правилами як цивільного так і адміністративного судочинства не відповідав би принципу ефективного судочинства як важливому елементу верховенства права.

У відповідності до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Таким чином, акціонер позивач у справі ОСОБА_1 має право в порядку господарського судочинства звернутися із цим спором до Господарського суду Тернопільської області.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається особі, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі.

А тому, сплачений позивачем згідно квитанцій №0.0..1 від 20.02.2020 року та №0.0..1 від 05.03.2020 року судовий збір підлягає поверненню.

Керуючись ст.255 ЦПК, ст. ст. 4, 20 ГПК України,

п о с т а н о в и в :

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Монастириської районної ради треті особи: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Івано-Франківській, Чернівецькій та Тернопільській областях; Відкрите акціонерне товариство «Монастириське автотранспортне підприємство-16151», закрити.

Роз`яснити позивачеві право на звернення до Господарського суду Тернопільської області за захистом порушеного права в порядку господарського судочинства.

Управлінню Державної казначейської служби України у Монастириському районі Тернопільської області, , що розташована за адресою: вул.Січових Стрільців 24 м.Монастириська Тернопільської області, повернути позивачу ОСОБА_1 , судовий збір:

- сплачений в сумі 840 грн. 80 коп., який було сплачено згідно квитанції №0.0..1 від 20.02.2020 року в АТ КБ «ПриватБанк»;

- сплачений в сумі 1681 грн. 60 коп., який було сплачено згідно квитанції №0.0..1 від 05.03.2020 року в АТ КБ «ПриватБанк».

Копію ухвали направити управлінню державної казначейської служби України в Монастириському районі Тернопільської області для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суду Тернопільської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя І. М. Галіян