ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

23 вересня 2020 року

м. Харків

Справа № 641/9440/18

Провадження № 22-ц/818/4102/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання : Прокопчук І.В.,

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_3 , про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та призначення опікуна, зміну розміру аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2019 року, ухвалене суддею Боговським Д.Є., -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи - Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ОСОБА_3 , про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та призначення опікуна, зміну розміру аліментів.

В обґрунтування позову зазначає, що мати дитини, ОСОБА_4 , яка була її дочкою - померла. Відповідач є батьком дитини, однак з дитиною не спілкується, життям її не цікавиться, участі у її вихованні та утриманні не бере, тобто самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення батьківських прав.

Просила суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав стосовно його малолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановити опіку над малолітнім ОСОБА_5 , та призначити її його опікуном, збільшити розмір аліментів.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 06 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його малолітнього сина ОСОБА_5 .

Встановлено опіку над малолітнім ОСОБА_5 та призначено його опікуном ОСОБА_1 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів залишено без задоволення.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із вказаним ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норма матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що доводи позивачки про те, що він відмовився від дітей не знаходять свого підтвердження. Вказує на те, що його відношення можуть підтвердити свідки, однак суд допитав лише свідка позивача. Ним надано докази про відсутність ознак наркологічних та психологічних захворювань, на обліку не перебуває. Суд першої інстанції не врахував його доводів та прагнення налагодити відносини із сином. Зазначає, що з його боку мало місце неналежне виконання батьківських обов`язків, однак, це не є підставою для позбавлення його батьківських прав. Вказує на те, що після розірвання шлюбу вони з матір`ю дітей не змогли створити умови належного батьківського піклування Просить суд взяти до уваги, що позбавлення батьківських прав є виключним заходом та допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до дітей неможливо. Зазначає, що йому чинили перешкоди у спілкуванні з сином. Він бажає виправитись та просить не позбавляти його батьківських прав.

ОСОБА_1 подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивований тим, що всі обставини справи були встановлені та досліджені судом, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується усунення батька від своїх батьківських обов`язків. Станом на 15 липня 2019 року заборгованість по аліментах становить 7440 грн, твердження про добросовісну сплату аліментів є хибними. Батько не вітав сина з днем народження, матеріальну допомогу не надавав, життям сина не цікавився, не виявляв бажання спілкуватися та не приймав участі у вихованні сина. В суді першої інстанції судом було з`ясовано думку дитини, який висловив бажання про позбавлення батька його батьківських прав. Наведене свідчить про свідоме ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків. З 2011 року відповідач та дитина проживають окремо, відтак позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини.

Постановою Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 06 листопада 2019 року - залишено без змін.

На цю постанову ОСОБА_2 подав касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 17 червня 2020 року постанову Харківського апеляційного суду від 24 лютого 2020 року - скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю факту ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Суд дійшов висновку, що інтереси дитини будуть якнайкраще забезпечені у разі встановлення опіки над ним рідною бабусею ОСОБА_1 , разом з якою проживає дитина після смерті матері, де створено належні умови для життя та її розвитку.

Суд установив, що відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 1994 року до 17 січня 2012 року, є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2013 року у справі № 2035/11054/2012 присуджено до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання двох дітей в розмірі 1 200,00 грн щомісяця.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2018 року у справі № 641/1124/18 змінено розмір аліментів та присуджено до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_5 , 2009 року народження, в розмірі 1 500,00 грн щомісяця до досягнення дитиною повноліття; на утримання повнолітнього ОСОБА_3 , 1998 року народження, - 1 500,00 грн щомісяця до досягнення останнім 23-х років.

Діти ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були зареєстровані та мешкали разом із матір`ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , мати дітей, померла.

Суди попередніх інстанцій встановили наявність станом на 15 липня 2019 року заборгованості зі сплати аліментів в розмірі 7 440,00 грн.

Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради склав висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також призначення ОСОБА_1 опікуном дитини.

Цим висновком було встановлено, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно свого сина ОСОБА_5 , взаємин із сином не підтримує, не бере участі у вихованні, не цікавиться станом здоров`я дитини, його фізичним, духовним та моральним розвитком. Малолітній син має інвалідність з дитинства, перебуває на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Слобідського району, за станом здоров`я потребує постійного нагляду та лікування, батько дитини кошти на лікування не надає. Вихованням дитини займались мати та бабуся.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з пояснень свідка ОСОБА_3 , який стверджував, що батько не піклувався про нього та його молодшого брата в жодній мірі, не цікавився ними за життя матері, матеріальну допомогу надавав лише за судовим рішенням і її було недостатньо для задоволенням їх найменших потреб. Після смерті матері почав навідуватися до ним, приходив до ОСОБА_5 у навчальний заклад, однак любові та піклування з його боку не відчувалось. У судовому засіданні у присутності психолога судом було вислухано думку малолітнього ОСОБА_5 , 2009 р.н., якій наполягав, щоб відповідача було позбавлено батьківських прав відносно нього, повідомив, що батько не займався його вихованням до цього часу, взагалі не цікавився його життям, він не відчуває любові та поваги до батька. Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, виключним і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків, однак враховуючи усі обставини справи, ставлення батька ОСОБА_2 до дітей, його поведінку в ході розгляду справи, а також ставлення малолітнього ОСОБА_5 до батька, суд вважав, виходячи виключно з інтересів дитини, що слід позбавити відповідача батьківських прав, оскільки саме це буде відповідати інтересам дитини.

Проте колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Колегія суддів враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, який може бути застосований лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, колегія суддів зважує на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

З огляду на вказане вище, колегія суддів вважає, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 проти позову в частині позбавлення його батьківських прав по відношенню до сина заперечує, виказує бажання відновити спілкування із дитиною.

У силу частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Колегія суддів зазначає, що лише самого висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав та встановлення факту неналежного виконання батьком свого обов`язку щодо виховання дитини, згідно із положеннями діючого в Україні сімейного законодавства, є недостатнім для позбавлення особи батьківських прав.

Такий висновок колегія суддів вважає недостатньо обґрунтованим, оскільки департаментом служби у справах дітей не надано оцінки відносинам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та не взято до уваги можливість зміни батьком ставлення до виконання своїх обов`язків.

Між тим, конфліктні відносини, що склалися між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 утруднюють відновлення емоційного звязку батька з дитиною. Хлопчик ображений через недостатню участь останнього у вихованні синів, не бажає спілкуватися із ОСОБА_2 .

Водночас матеріали та обставини справи не свідчать про те, що змінити поведінку батька в кращу сторону неможливо.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Колегія суддів зауважує, що з матеріалів справи вбачається, що дитина проживає з бабусею та старшим братом, проте ОСОБА_2 не є байдужим до своєї дитини і бажає налагодити з нею контакт, який був втрачений.

Колегія суддів вважає, що налагодження стосунків відповідача із сином відповідатиме найкращим інтересам дитини, а тому на цей час відсутні підстави для позбавлення його батьківських прав.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що станом на 01.02.2020 року загальна сума боргу за аліментами становить 21400 грн.

Доводи позивача про те, що відповідач не сплачує аліменти, а розрахунок заборгованості від 26.02.2020 року є підробленим колегією суддів не приймаються, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані обставини.

Крім того встановлено, що ОСОБА_2 приділяв недостатньо уваги налагодженню відносин із сином.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей).

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина та покласти на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради контроль за виконанням ним своїх батьківських обов`язків.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, позовні вимоги про встановлення опіки та призначення опікуна не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із відмовою у задоволенні цих вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2019 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та призначення опікуна, у задоволенні цих позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина