Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.09.2020 Справа №607/5826/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді - Сливки Л.М.

секретаря судового засідання - Хамелко О. Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Хлєбнікова Сергія Володимировича, відповідача - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 пред`явив до суду позов до відповідача ОСОБА_2 , у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що йому ( ОСОБА_1 ) на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Крім нього у вказаному житловому будинку зареєстрований також відповідач ОСОБА_2 , який є колишнім чоловіком його дочки, шлюб між ними розірвано 19 листопада 2008 року. Після розірвання шлюбу, тобто з 2008 року відповідач ОСОБА_2 не проживає у належному йому ( ОСОБА_3 ) житловому будинку АДРЕСА_1 , його речі та майно у помешканні відсутні, участі в оплаті комунальних послуг та здійсненні поточних ремонтів він не приймає. Разом із цим, позивач вказує, що реєстрація відповідача у належному йому на праві власності житловому будинку порушує його ( ОСОБА_1 ) права як власника даного житла. При цьому, відповідачу ніхто не чинить перешкод у користуванні вказаним житлом, натомість вже понад десять років ОСОБА_2 проживає в іншому житловому будинку у с. Малий Ходачків, Тернопільського району, Тернопільської області. Посилаючись на наведене просила позов задовольнити.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 квітня 2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Відзиву на позов відповідач ОСОБА_1 до суду не подавав.

12 травня 2020 року судом закрито провадження у вказаній цивільній справі, про що постановлено ухвалу, занесену до протоколу судового засідання.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його адвокат - Хлєбніков С.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав, підтвердив, що справді після розірвання шлюбу із дочкою позивача він не проживає у вказаному житловому будинку, та понад десять років живе в іншому помешканні.

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

Згідно свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок виданого 30 листопада 1989 року Малоходачківською сільською радою народних депутатів, цілий житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 належить на праві особистої власності ОСОБА_1 на підставі рішення виконкому Тернопільської районної ради народних депутатів №236 від 28 листопада 1989 року.

Як убачається із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №730, виданої 02 вересня 2019 року Малоходачківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області, у житловому будинку АДРЕСА_1 крім позивача ОСОБА_1 зареєстровані також його дружина - ОСОБА_4 , внук - ОСОБА_5 та зять - ОСОБА_2 .

Як убачається із свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданого 11 серпня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського районного управління юстиції, 19 листопада 2008 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , про що складено актовий запис №148 Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського районного управління юстиції.

Згідно Акту опитування №18 від 02 вересня 2019 року складеного комісією у складі: Бажовської Галини Михайлівни - секретаря сільської ради та спеціалістів сільської ради: Тучик Марії Іванівни , Недошитко Христини Михайлівни , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не проживає за місцем реєстрації, а саме: по АДРЕСА_1 з 2009 року, що підтверджують сусіди: ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першої статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При цьому, таких домовленостей між сторонами спору не існувало.

У п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

При розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, колишніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї колишнього власника житла.

З урахуванням того, що позивач - власник житлового будинку, а відповідач ОСОБА_2 є його колишнім зятем (колишнім чоловіком дочки, шлюб між якими розірвано), який зареєстрований у даному житловому будинку, слід застосувати положення ст.405 ЦК України.

Наведена позиція узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема з позицією, викладеною у постанові від 10 травня 2018 року у справі № 509/1916/16-ц.

Судом установлено, що відповідач ОСОБА_2 , будучи зареєстрованим у житловому будинку АДРЕСА_1 , не проживає у вказаному помешканні, його речі та майно там відсутні, участі у сплаті комунальних послуг з утримання квартири не приймає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому визнав той факт , що понад десять років не проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 .

Також, вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 141 , 259, 263, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 в дохід держави 840,80 гривень судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Тернопільського апеляційного суду.

Дата складення повного судового рішення 01 жовтня 2020 року.

Реквізити учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: зареєстрована адреса місця проживання - АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Головуючий суддяЛ. М. Сливка