ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/421/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2020 р. смт. Петриківка

Петриківський районний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Говорухи В.О., за участі секретаря судового засідання Столяренко Н.П., представник позивача ОСОБА_1 адвокат Чабаненко А.Л. і представника відповідача ОСОБА_2 адвокат Федоренко Р.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

11.03.2019 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В заяві позивач посилається на те, що вона із відповідачем з 17.06.2006 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі заочного рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 24.05.2017.

За період шлюбу подружжям був придбаний автомобіль, який був зареєстрований на ім`я відповідача, а саме: ВАЗ 21101, світло сірого кольору, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 , середня ринкова вартість продажу якого відповідно до звіту № 19/10 про оцінку транспортного засобу від 25.10.2018 року складає 65 500,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся відповідача, ОСОБА_3 , яка заповідала йому 23/50 частки житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

14.08.1990 ОСОБА_2 , отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 23/50 частки будинку А-1 шлакоблочного, загальною площею 25,0 кв.м., який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Після реєстрації шлюбу, а саме з 17.06.2006 року сторони почали проживати в даному будинку та покращувати умови для проживання, оскільки на момент 2006 року умови для проживання були незадовільні. В період шлюбу з 17.06.2006 року по 2015 рік сторони приклали зусилля, спільні кошти, в тому числі особисті кошти позивача від продажу власного будинку та покращили умови проживання у даному будинку, а саме зробили реконструкцію у будинку та для більшого комфорту добудували надвірні споруди, які є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, оскільки збудовані в період шлюбу.

Позивач зазначає, що кошти в розмірі 108 580 грн., частина з яких пішла на реконструкцію будинку, були нею отримані в результаті відчуженого 01.03.2011 житлового будинку у АДРЕСА_2 , що належав їй та її сину ОСОБА_4 .

В період шлюбу з 2006 року по 2015 рік були збудовані наступні споруди: а2-1 - нежитлова прибудова, 2006 року забудови; О-1 - альтанка, 2014 року забудови; П-1 - гараж, 2006 року забудови; Р-1 - сарай, 2013 року забудови; п/д - підвал, 2013 року забудови; С-1 - сарай, 2015 року забудови; Т-1 - сарай, 2013 року забудови; т-1 - навіс, 2013 року забудови; Т1-1 - навіс, 2013 року забудови; У-1 - сарай, 2013 року забудови; Х-1 - вбиральня, 2010 року забудови; Ц-1 - душ, 2010 року забудови; №5 - огорожа, 2010 року забудови; № 6 - хвіртка, 2010 року забудови; № 2 - свердловина, 2010 року забудови; № 3 - зливна яма, 2010 року забудови; ІІІ - тротуар, 2010 року забудови.

Вартість споруд, які побудовані в період з 2006 року по 2015 рік та відносяться до спільної сумісної власності подружжя, згідно висновку судового експерта за результатами проведення оціночно-будівельного дослідження № 905/12-18 разом складає 338 046 грн. 00 коп.

Після припинення шлюбних відносин сторони не можуть дійти згоди про розподіл спільного майна подружжя. Фактично у відповідача в користуванні залишився автомобіль та він проживає, володіє і користується всіма будівлями та спорудами побудованими за спільні кошти, позивач не отримала від нього жодної компенсації в грошовому чи іншому вигляді.

Позивач, посилаючись на положення статтей 60, 70, 71 СК України, ст. ст. 183, 364, 365 ЦК України просить суд:

1. Визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: автомобіль ВАЗ 21101, світло сірого кольору, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 та всі нежитлові забудови за адресою: АДРЕСА_1 , збудовані в період з 2006 року по 2015 рік, а саме: а2-1 - нежитлова прибудова, 2006 року забудови; О-1 - альтанка, 2014 року забудови; П-1 - гараж, 2006 року забудови; Р-1 - сарай, 2013 року забудови; п/д - підвал, 2013 року забудови; С-1 - сарай, 2015 року забудови; Т-1 - сарай, 2013 року забудови; т-1 - навіс, 2013 року забудови; Т1-1 - навіс, 2013 року забудови; У-1 - сарай, 2013 року забудови; Х-1 - вбиральня, 2010 року забудови; Ц-1 - душ, 2010 року забудови; №5 - огорожа, 2010 року забудови; № 6 - хвіртка, 2010 року забудови; № 2 - свердловина, 2010 року забудови; № 3 - зливна яма, 2010 року забудови; ІІІ - тротуар, 2010 року забудови.

2. Виділити ОСОБА_2 в особисту приватну власність автомобіль ВАЗ 21101, світло сірого кольору, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 та всі нежитлові забудови за адресою: АДРЕСА_1 , побудовані в період з 2006 року по 2015 рік, а саме: а2-1 - нежитлова прибудова, 2006 року забудови; О-1 - альтанка, 2014 року забудови; П-1 - гараж, 2006 року забудови; Р-1 - сарай, 2013 року забудови; п/д - підвал, 2013 року забудови; С-1 - сарай, 2015 року забудови; Т-1 - сарай, 2013 року забудови; т-1 - навіс, 2013 року забудови; Т1-1 - навіс, 2013 року забудови; У-1 - сарай, 2013 року забудови; Х-1 - вбиральня, 2010 року забудови; Ц-1 - душ, 2010 року забудови; №5 - огорожа, 2010 року забудови; № 6 - хвіртка, 2010 року забудови; № 2 - свердловина, 2010 року забудови; № 3 - зливна яма, 2010 року забудови; ІІІ - тротуар, 2010 року забудови; ринкова вартість майна згідно експертної оцінки складає 403546 грн.

3. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за розподіл майна подружжя в сумі Ѕ вартості майна, в розмірі 201773,00 грн.

4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

18.03.2019 ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

16.04.2019 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області від представника відповідача Федоренко Р.В. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просить в задоволенні позову відмовити, оскільки позивач не обґрунтував майнові вимоги належними та допустимими доказами.

Зокрема, з огляду на те, що у позивача відсутній доступ до захищеної «Інформаційно-телекомунікаційної системи Сервер НАІС», картка «НАІС ДДАІ» МВС України, яка надана позивачем в якості доказу на підтвердження права власності на спірний автомобіль, не засвідчена належним чином особистим підписом позивача, не має жодного підпису та печатки будь-якої установи, а тому її зміст викликає сумнів. Крім того, відповідач вважає, що звіт № 19/10 про оцінку транспортного засобу від 25.10.2018 року містить лише припущення щодо дійсної вартості спірного автомобіля, оскільки його огляд експертом не проводився. Також відповідач звертає у вагу на те, що позивач не зазначає, та не надає доказів на підтвердження того, що вона хоч якимось чином приймала участь у придбанні спірного автомобіля.

З приводу позовних вимог, що стосуються нежитлової забудови, відповідач зазначив, що кошти в розмірі 108 580 грн., на які посилається позивач, обґрунтовуючи свою участь в реконструкції будинку, були нею отримані в результаті відчуженого 01.03.2011 житлового будинку, що належав їй та її сину ОСОБА_4 , в той час як добудови були зроблені в період з 2006 по 2010 роки, а тому фізично не могли бути використані на такі цілі. При цьому позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження будь-якої участі у поліпшенні, перебудові, добудові майна зазначеного у позовній заяві. Крім того, відповідач вважає, що вилучені грошові кошти в сумі 108 580 грн. 00 коп., які позивач та її син отримали від продажу належного їм будинку АДРЕСА_2 , були витрачені позивачкою одноособово на купівлю автомобілю ЗИЛ 130 для свого сина.

Також звертає увагу на те, що зазначені у позові поліпшення, які нібито були зроблені за участю позивача, не належать жодному із сторін справи на праві власності в порядку передбаченому законодавством, оскільки згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.11.2018р. жодного з наведених позивачем поліпшень не зазначено.

07.05.2019 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області від представника позивача Чабаненко А.Л. надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якої, остання, посилаючись на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, та Великою Палатою Верховного Суду України у постанові від 21 листопада 2018 року у цивільній справі № 372/504/17 (касаційне провадження № 14-325цс18), зазначає, що рівність часток подружжя в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є презумпцією, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. В той же час відповідач не надав жодного доказу для спростування зазначених в позовній заяві фактів презумпції режиму спільного майна подружжя.

Крім того, позивач заперечує факт придбання для свого сина автомобіля ЗИЛ 130 за кошти отримані від продажу будинку АДРЕСА_2 , посилаючись на те, що її син дійсно мав в керуванні автотранспортний засіб ЗІЛ 130, але він ніколи не був у його власності. Вказаний засіб належав на праві власності роботодавцю ОСОБА_4 , і жодним чином не йому особисто.

14.05.2019 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області від представника позивача Федоренка Р.В. надійшло заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, відповідно до якого, останній посилаючись на п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», зазначив, що покращення житлових умов стосується тільки житлових приміщень, тобто, безпосередньо будинку. А господарські будівлі (сараї, гаражі тощо) не є самостійним майном і тому не можуть впливати на зміну часток спільної власності, у тому числі, сумісною власністю подружжя, на будинок. Крім того, вказані вище нежитлові забудови перебувають у стані незавершеного будівництва та не введенні в експлуатацію. Вважає, що під час поділу об`єкту незакінченого або самочинного будівництва предметом поділу є не об`єкт нерухомості, а матеріали на його спорудження. Крім того вказав, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що грошові кошти отримані від продажу будинку АДРЕСА_2 , були витрачені нею, як вклад на поліпшення умов проживання, а саме нежитлових забудов, гаражу, навісу, свердловин та іншого.

30.07.2019 ухвалою судді Петриківського районного суду Дніпропетровської області справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Чабаненко А.Л. підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Федоренко Р.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на обставини, викладеної у відзиві на позовну заяву.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував стверджуючи, що під час спільного проживання з позивачем, остання, не приймала участі в поліпшенні їх житлових умов, а тому він за власні кошти здійснював будівництво об`єктів нерухомості на території їх домоволодіння. При цьому, деколи він використовував будівельні матеріали, що вже були в використанні, та велику кількість будівельних робіт виконував самостійно. Визнає, що вони з позивачем, під час шлюбу придбали автомобіль ВАЗ 21101, 2007 року випуску, однак не вважає його спільною власністю, так як, не зважаючи на те, що вартість цього автомобіля склала, близько 6 тис. доларів США, на його придбання він використав кошти виручені від продажу його особистого автомобіля ГАЗ в сумі 1,5 тис доларів США, а решту - додав з особистих збережень.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, свідків і дослідивши письмові докази вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи (ч. 1. ст.13 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст. 89 ЦПК, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно до ст.76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частини 1 статті 80 ЦПК).

Статтями 60, 69, 70, 71 СК України та статтями 368, 370, 392 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) передбачено, що майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності і їх частки є рівними.

Згідно із ч. 2 ст. 60 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Як було зазначено вище, згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до ст.190 ЦК України майном вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Згідно роз`яснень, що містяться в п.п. 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст.69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Так, судом встановлено, що з 17.06.2006 по 24.05.2017 сторони перебувала у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб та заочного рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області ( а. с. 12-13).

До реєстрації шлюбу 14.08.1990 ОСОБА_2 успадкував від ОСОБА_3 23/50 частки будинку А-1, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 (на даний час Осіння 23/2), про що вказано в наданих позивачем копії свідоцтва про право на спадщину та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з рішенням про впорядкування нумерації житлових будинків та перейменування вулиць (а.с. 15-24).

З копії паспорта позивача вбачається, що остання з 30.08.2005 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 . При цьому, за вказаним заочного рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 24.05.2017 подружжя фактично припинили проживати разом з 2015 року.

За наданим витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно домоволодіння успадковане відповідачем мало такий опис: загальна площа (кв.м): 46.2, житлова площа (кв.м): 25, матеріали стін: шлакоблок, опис: А-1 житловий будинок, а-1 прибудова, а1-1 прибудова, № 3 ґанок, Б-1 літня кухня, п/д підвал під Б-1, В-1 сарай, Н-1 гараж, п/д підвал під Н-1, Г-1 літня кухня, г-1 прибудова, Д-1 вбиральня, Е-1 вбиральня, З-1 сарай,Л-1 сарай, М-1 сарай (а.с .24).

Судом в судовому засіданні допитано ряд свідків, зокрема: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , з пояснень яких вбачається, що сторони за час спільного їх проживання, як подружжям здійснювалось будівництво певних об`єктів нерухомості (прибудова до житлового будинку, збудовано сарай, реконструйовано гараж, збудовано огорожу та покладено мощення) на території домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_3 . Будівництво здійснювалось як з залученням сторонніх осіб, так і власними силами подружжя.

Суд аналізуючи пояснення відповідача і надані сторонами докази в своїй сукупності не приймає як допустимий доказ для встановлення переліку об`єктів нерухомості, що були збудовані в період спільного проживання сторін, як подружжя (2006-2015 р.р.) технічний паспорт підготовлений експертом Білецьким Д.О., так як, він виготовлений на замовлення позивача до звернення до суду, про що повідомлено представником ОСОБА_14 в судовому засіданні. При цьому, за відсутності в матеріалах справи документів підтверджуючих час побудови об`єктів нерухомості, виконавцем вказаного технічного паспорта рік побудови об`єктів нерухомості зазначено зі слів замовника - позивача ОСОБА_14 . Вказане відповідає п. 2 Розділу IX. Інструкцію про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127 (у редакції наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26 липня 2018 року № 186.)

Позивачем не надано суду доказів введення в експлуатацію та державної реєстрації об`єктів нерухомості, які вона просить визнати спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, наданий позивачем технічний паспорт містить відмітку про те, що а2-1 - нежитлова прибудова, П-1 - гараж, Р-1 - сарай, С-1 - сарай, Т-1 - сарай, У-1 - сарай збудовано самовільно.

В порушення правил, визначених ч. 2 ст. 78 ЦПК сторонами не надано суду висновка експерта про визначення технічного стану будівель, що розміщені на території домоволодіння по АДРЕСА_3 і часу їх побудови, не надано висновку про можливість виділення таких будівель в самостійні об`єкти нерухомості.

В судовому засіданні не доведено сторонами, а отже, не встановлено судом із достовірних та беззаперечних доказів перелік (обсяг) та опис (характеристика) об`єктів нерухомості, які були збудовані сторонами під час шлюбу, а тому позов и ОСОБА_14 про визнати спільною сумісною власністю подружжя нежитлових забудов за адресою: АДРЕСА_1 , збудовані в період з 2006 року по 2015 рік, а саме: а2-1 - нежитлова прибудова, 2006 року забудови; О-1 - альтанка, 2014 року забудови; П-1 - гараж, 2006 року забудови; Р-1 - сарай, 2013 року забудови; п/д - підвал, 2013 року забудови; С-1 - сарай, 2015 року забудови; Т-1 - сарай, 2013 року забудови; т-1 - навіс, 2013 року забудови; Т1-1 - навіс, 2013 року забудови; У-1 - сарай, 2013 року забудови; Х-1 - вбиральня, 2010 року забудови; Ц-1 - душ, 2010 року забудови; №5 - огорожа, 2010 року забудови; № 6 - хвіртка, 2010 року забудови; № 2 - свердловина, 2010 року забудови; № 3 - зливна яма, 2010 року забудови; ІІІ - тротуар, 2010 року забудови, не доведені та в їх задоволенні слід відмовити.

Суд наголошує, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

З наданого суду позивачем витягу з карти реєстрації транспортного засобу та наданих відповідачем ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснень, судом встановлено, що сторонами під час шлюбу - 10.10.2012 придбано автомобіль ВАЗ 21101, світло сірого кольору, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 .

Суд не приймає як належний та допустимий доказ вартості спірного автомобіля ВАЗ 21101, в розумінні ч. 2 ст . 78 ЦПК, наданий позивачем звіт про оцінку транспортного засобу, так як його метою є визначення вартості об`єкту оцінки для розрахунку розміру судового збору та для інших цілей зазначений звіт використовуватись не може (а.с. 63-69).

Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Щодо застосування вказаної норми при поділі майна подружжя Верховним Судом України викладена правова позиція у справі № 6-37цс13 від 23 вересня 2015 року, відповідно до якої при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

В цій частині суд критично відноситься до пояснень відповідача та його представника про придбання даного автомобіля за особисті грошові кошти ОСОБА_2 , що отримані від продажу його особистого автомобіля з додаванням його особистих заощаджень, оскільки, такі обставини не доведено жодними належними та допустимими доказами.

Таким чином твердження відповідача ОСОБА_2 , що спірний автомобіль є його особистою власністю безпідставне, оскільки ним не надано жодного належного та допустимого доказу на спростування презумпція спільності майна (автомобіля ВАЗ 21101), набутого подружжям за час шлюбу.

Отже, врахувавши наведені обставини справи, суд приходить до висновку про те, що спірний автомобіль ВАЗ 21101 набутий у шлюбі за спільні кошти і є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними та в даній частині позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про спосіб поділу спільного сумісного майна (автомобіля ВАЗ 21101), суд виходить з того, що ОСОБА_1 просила суд провести поділ спільного майна подружжя саме на підставі статті 364 ЦК України, тобто шляхом припинення її права власності на спірне майно та присудження їй грошової компенсації за належну їй частку у спільному майні подружжя. Проте примусове припинення права власності можливе лише згідно зі статтею 365 ЦК України.

Так як, на дотримання умов, визначених в ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України жоден із подружжя не вчинив жодних дій щодо попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, оскільки автомобіль ВАЗ 21101 є неподільною річчю і його не можна реально поділити між сторонами відповідно до їх часток, виходячи з заявлених позовних вимог і керуючись принципом диспозитивності, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній сумісній власності.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що позов задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму понесених судових витрат, виходячи з розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 12, 13, 81, 89, 264-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 автомобіль ВАЗ 21101, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN код НОМЕР_2 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) судові витрати в сумі 327,50 грн. (триста двадцять сім грн. 50 коп.).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення буде складено 18 вересня 2020 року.

Суддя: В. О. Говоруха