Постанова

Іменем України

28 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 369/8398/18

провадження № 61-16764св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Промислові засоби індивідуального захисту»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 квітня 2019 року у складі судді Дубас Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року у складі колегії суддів: Оніщук М. І., Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Промислові засоби індивідуального захисту» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідно до наказу від 01 лютого 2010 року № 18-к її було призначено на посаду начальника юридичного відділу в ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту». 16 червня 2018 року їй стало відомо, що наказом від 13 червня 2018 року № 20-к/тр/к її було звільнено з займаної посади за прогул за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає вказаний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню з огляду на наступне: відповідач при винесенні оскаржуваного наказу, в порушення вимог статті 149 КЗпП України, не врахував тієї обставини, що вимога щодо надання пояснень з приводу поважності причин невиходу на роботу була отримана нею лише 03 липня 2018 року; з кінця листопада 2017 року робоче місце позивача було винесено за межі підприємства за адресою її місця проживання; станом на дату фіксації прогулу (22 травня 2018 року) позивача не було повідомлено про повернення робочого місця за адресою підприємства, оскільки про вказаний факт вона дізналася лише 03 липня 2018 року, отримавши відповідний лист засобами поштового зв`язку.

Ураховуючи викладене позивач просила: визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» від 13 червня 2018 року № 20-к/тр/к про її звільнення з посади начальника юридичного відділу 13 червня 2018 року за прогул без поважних причин за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України; поновити її на посаді начальника юридичного відділу ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту»; стягнути з ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просила: визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту від 27 липня 2018 року за № 64-к/тр/к про звільнення ОСОБА_1 , начальника юридичного відділу, з 27 липня 2018 року за прогул без поважних причин згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Позов мотивовано тим, що 16 липня 2018 року вона дізналася про те, що наказ від 13 червня 2018 року № 20-к/тр/к про її звільнення було скасовано наказом від 14 червня 2018 року № 20/1-к/тр/к. При цьому, позивач зазначала, що інформацію про поновлення її на роботі та вимогу про термінову необхідність з`явитися на робоче місце містив лише лист № 618, доданий до наказу, в той час як відповідно до Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом Міністерства юстиції України за від 18 червня 2015 року № 1000/5, зазначену вимогу має містити саме відповідний наказ відповідача як розпорядчий документ з кадрових питань.

Разом з тим, позивач зазначала, що не бажаючи в подальшому працювати в ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту», вона 17 вересня 2018 року звернулася до відповідача з заявою про надання невикористаної відпустки з 17 липня 2018 року з наступним звільненням за власним бажанням в останній день відпустки відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України. Однак її було звільнено за прогул без поважних причин за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України на підставі наказу від 27 липня 2018 року № 64-к/тр/к.

Позивач вважає, що вказаний наказ є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на наступне: оспорюваний наказ був виданий у зв`язку з прогулами без поважних причин у період з 04 по 27 липня 2018 року, в той час як позивач у період з 04 по 16 липня 2018 року не здогадувався про існування наказу № 20/1 і листа № 618 від 14 червня 2018 року та з 17 липня 2018 року мала перебувати у відпустці, оскільки відмови у наданні останньої не отримувала; позивачем не було використано 30 днів додаткової відпустки, а отже відповідач не мав права залишати без задоволення її вимогу про надання відпустки з подальшим звільненням з роботи у зв`язку з невиконанням роботодавцем вимог трудового законодавства.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2018 року було об`єднано в одне провадження цивільну справу № 369/8398/18 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та цивільну справу № 369/10587/18 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул, який нею вчинено без поважних причин, проведено із дотриманням вимог чинного трудового законодавства.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 квітня 2019 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки звільнення позивача проведено із дотриманням вимог чинного трудового законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У вересні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати, провадження в частині скасування наказу ТОВ «Промислові засоби індивідуального характеру» від 13 червня 2018 року № 20-к/тр/к про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України закрити на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України в інших частинах справу направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, вирішуючи спір в частині скасування наказу від 13 червня 2018 року № 20 про звільнення позивача, який було скасовано наказом від 14 червня 2018 року № 20/1, не звернули увагу на те, що в силу пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України, добровільне скасування наказу зумовлює не відмову у задоволенні позову в цілому, а закриття провадження у справі в частині вимог про скасування наказу. Крім того, заявник не погоджується з висновками судів про те, що скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення працівника на роботі та не потребує окремої вказівки про поновлення в тексті наказу, адже особова карта позивача за типовою формою № П-2 не має записів ані про поновлення її на роботі, ані про повторне її звільнення згідно з наказом від 27 липня 2018 року № 64-к/тр/к. Також, позивач не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання незаконним та скасування наказу про її звільнення від 27 липня 2018 року № 64-к/тр/к, оскільки вона звернулася до відповідача з заявою про надання їй невикористаної відпустки з 17 липня 2018 року з наступним звільненням за власним бажанням в останній день відпустки та не отримала від відповідача відмови у її задоволенні, а тому вважала, що перебуває у відпустці. Крім того, суди не звернули уваги на те, що заява позивача від 17 липня 2018 року про надання їй невикористаної відпустки з подальшим звільненням в останній день відпустки, в першу чергу є заявою про розірвання трудового договору за бажанням працівника, а надання їй відпустки перед звільненням є вторинним, у зв`язку з чим не врахували, що відповідач незаконно змінив підставу звільнення. Суди не дослідили належним чином довідку про нарахування відпустки від 27 липня 2018 року № 27/07-18, надану відповідачем, яка суперечить інформації зазначеній в розрахунково-платіжній відомості по нарахуванню зарплати позивачу за період з 01 лютого 2010 року по 27 липня 2018 року та особовій картці позивача за типовою формою № П-2.

Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У поданому відзиві, ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є надуманими та не відповідають фактичним обставинам справи та не знайшли свого підтвердження, а тому не впливають на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Як встановили суди відповідно до наказу від 01 лютого 2010 року № 18-к ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника юридичного відділу в ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту».

Наказом від 13 червня 2018 року № 20-к/тр/к ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за прогул на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Зі змісту вказаного наказу вбачається, що підставами для звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України слугували: акт про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці від 22 травня 2018 року; наказ від 22 травня 2018 року № 21 про проведення службового розслідування за фактом відсутності ОСОБА_1 ; ненадання ОСОБА_1 письмових пояснень та підтверджуючих документів щодо поважності причин невиходу на роботу згідно Листа-вимоги від 22 травня 2018 року № 22/05-1.

Наказом від 14 червня 2018 року № 20/1-к/тр/к скасовано наказ від 13 червня 2018 року № 20-к/тр/к про звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку з допущеною технічною помилкою при обробці даних співробітниками відділу персоналу.

Вказаний наказ та лист за № 618 щодо поновлення на роботі з вказівкою терміново з`явитися на робоче місце було надіслано позивачу засобами поштового зв`язку та отримано ОСОБА_1 16 липня 2018 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Крім того, листом відповідача від 11 липня 2018 року № 11/07-18/1 та наказом від 11 липня 2018 року № 28, які були отримані позивачем 20 липня 2018 року, останній було запропоновано надати письмові пояснення причин невиходу на роботу та попереджено, що у випадку подальшого ухилення від виконання своїх обов`язків її буде звільнено.

Доказів того, що після отримання вказаного листа позивач надала відповідні пояснення та з`явилася на роботу матеріали справи не містять.

Наказом ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» від 27 липня 2018 року № 64-к/тр/к ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника юридичного відділу з 27 липня 2018 року за прогул без поважних причин на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Підставами для видачі такого наказу слугували доповідні записки заступника генерального директора Велішаєвої Л. Д. від 18 липня 2018 року, від 23 липня 2018 року, від 26 липня 2018 року, а також акти про відсутність працівника на роботі від 17 липня 2018 року, від 23 липня 2018 року, від 26 липня 2018 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже, трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки).

Прогул є дисциплінарним проступком, до звільнення з цієї підстави застосовується положення статей 147, 148, 149 КЗпП України.

Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення.

Згідно зі статтею 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення до працівника, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Порушення трудової дисципліни - це невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Трудові обов`язки працівника визначаються у посадовій (робочій) інструкції. КЗпП України не містить переліку випадків, в яких може застосовуватися догана чи звільнення. Притягнення до дисциплінарної відповідальності і накладення стягнення - це право роботодавця, а не його обов`язок. При визначенні виду стягнення враховуються попередня робота працівника, його ставлення до праці.

До застосування дисциплінарного стягнення власник повинен зажадати від працівника письмові пояснення. Якщо працівник відмовився від цього, власник повинен скласти акт про відмову від дачі пояснень і провести дисциплінарне розслідування порушення трудової дисципліни. Власник підприємства зобов`язаний, застосовуючи певний вид дисциплінарного стягнення, видати наказ (розпорядження), в якому в обов`язковому порядку зазначити мотиви застосування стягнення.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.

Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, підлягають з`ясуванню обставини, в чому конкретно полягало порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 4 частини першої статті 40, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом четвертим статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені статтею 76 ЦПК України.

З урахуванням встановлених обставин справи, суди дійшли обґрунтованих висновків, що відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 18, 23 та 26 липня 2018 року є прогулом, оскільки вона була відсутня на роботі у вказаний період без поважних причин, що зафіксовано актами відповідача та підтверджується належними доказами, а тому у ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» були правові підстави для її звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. При звільненні позивача ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» дотримано положення статей 116, 147, 148, 149 КЗпП України.

Доводи заявника наведені на обґрунтування касаційної скарги про протиправність дій відповідача при винесенні наказу від 13 червня 2018 року № 20-к/тр/к про звільнення ОСОБА_1 з підстав порушення відповідачем вимог статті 149 КЗпП України через невідібрання від неї пояснень, є безпідставними, оскільки порушене право позивача було поновлене шляхом скасування ТОВ «Промислові засоби індивідуального захисту» зазначеного наказу на наступний день після його винесення - 14 червня 2018 року та нараховано ОСОБА_1 заробітну плату за червень 2018 року.

Посилання заявника на те, що незважаючи на заяву позивача про надання їй відпустки з подальшим звільненням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, відповідач незаконно змінив її підставу звільнення на пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України, є безпідставними, оскільки для звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України потрібна згода роботодавця, якої в цьому конкретному випадку не було.

Доводи заявника про те, що суди не усунули розбіжностей, які містяться в довідці про нарахування відпустки від 27 липня 2018 року № 27/07-18, наданої відповідачем, та розрахунково-платіжній відомості по нарахуванню зарплати позивачу за період з 01 лютого 2010 року по 27 липня 2018 року, а також особовій картці позивача за типовою формою № П-2 були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Інші доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявників, при цьому враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 квітня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко