Справа № 464/612/20 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/1798/20 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.

секретар Жукровська Х.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 квітня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Тімченко О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист прав споживачів, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

представник позивача - адвокат Маліцька І.О. звернулася в суд в інтересах позивача з позовом до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» та просила визнати незаконними дії відповідача щодо збільшення за період з 26 серпня 2008 року по червень 2018 року відсоткової ставки за користування кредитом до 30, 5 % річних за кредитним договором № BL4714 від 03 червня 2008 року з подальшими змінами та доповненнями до нього, що укладений між ВАТ «Банк Універсальний» та позивачкою; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок кредитної заборгованості, відсотків за користування кредитом в розмірі 14, 00 % та підвищених відсотків в розмірі 28 % за період включно з 26 серпня 2008 року до 01 червня 2018 року згідно з умовами кредитного договору № BL4714 від 03 червня 2008 року з подальшими змінами та доповненнями до нього, що укладений між ВАТ «Банк Універсальний» та позивачкою; стягнути з відповідача на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн., покликаючись на порушення прав споживача.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 06 квітня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано незаконними дії Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» щодо збільшення за період з 01 вересня 2008 року по червень 2018 року відсоткової ставки за користування кредитом до 30, 5 % річних за кредитним договором № BL4714 від 03 червня 2008 року з подальшими змінами та доповненнями до нього, що укладений між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 .

Зобов`язано Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» здійснити перерахунок кредитної заборгованості, відсотків за користування кредитом в розмірі 14,00 % та підвищених відсотків в розмірі 28 % за період з 01 вересня 2008 року до 01 червня 2018 року згідно з умовами кредитного договору №BL4714 від 03 червня 2008 року з подальшими змінами та доповненнями до нього, що укладений між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 .

У позовних вимогах про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» на користь держави 840, 80 гривень судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач - АТ «Універсал Банк» в особі представника Червінського І.М.

В апеляційній скарзі зазначає, що судове рішення постановлене з невідповідністю обставинам справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування вимог покликається на те, що між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 03 червня 2008 року було укладено кредитний договір №BL4714 на загальну суму 70 500,00 дол. США з терміном повернення кредиту до 01 червня 2018 року. В розділі 5 «Порядок змін процентної ставки» кредитного договору п. 5.1 передбачено, що відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема статті 651 ЦК України сторони погодили, що протягом дії цього договору банк може змінити розміри процентних ставок, передбачених договором, в сторону збільшення у разі настання будь-якої з наступних обставин: - здійснення поточних коливань процентних ставок за вказаними та/або кредитами або настання змін у грошово-кредитній політиці НБУ (наприклад, девальвація курсу гривні до курсу долара США більше ніж 5 відсотків у порівнянні з курсом гривні до долара США, встановленого НБУ на дату укладеного цього договору чи останнього перегляду процентної ставки; підвищення ставки на 5 відсотків пунктів по банкових кредитах «овернайт» НБУ з дати укладення цього договору чи останнього перегляду процентної ставки. Пунктом 5.2 розділу 5 сторони погодили, що при настанні обставин, передбачених п.5.1 цього договору, банк може збільшити розміри процентних ставок, передбачених договором в наступному порядку: про встановлення нової процентної ставки, із зазначенням її розміру, позичальник повідомляється шляхом направлення йому банком поштою відповідного рекомендованого (листа) повідомлення за адресою позичальника, що вказана у розділі 8 договору. 09.07.2008 року на адресу ОСОБА_1 рекомендованим листом було скеровано вищезгадане повідомлення, відповідно до вимог. 14.07.2008 року дане повідомлення було вручено особисто позивачу, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення.

На підставі викладеного просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 квітня 2020 року та постановити нове, яким у позові відмовити повністю.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились. Виходячи з приписів ст. 128, ч. 5 ст. 130 ЦПК України їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи є належним. Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI, який набрав чинності 09 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Наведена редакція статті 1056-1 ЦК України була чинною до 16 жовтня 2011 року.

З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від: 26 вересня 2012 року у справі № 6-89цс12 та 16 грудня 2015 року у справі № 6-2355цс15. Від цього правового висновку Велика Палата Верховного Суду на даний час не відступила.

У постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 752/16018/15-ц зроблено висновок, що «у разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року по справі №6-1374цс17. Від якої Велика Палата Верховного Суду також не відступала.

При цьому належним повідомленням боржника щодо підвищення процентної ставки за кредитом є спосіб, визначений сторонами у договорі. Банк має довести, що він повідомив боржника належним чином; неправомірною є зміна процентної ставки навіть у разі належного повідомлення, якщо договором чітко передбачено підписання в таких випадках додаткової угоди; потрібно також враховувати поведінку сторін після прийняття рішення банком щодо зміни процентної ставки, зважаючи на положення цивільного законодавства про укладення та зміну договору, зокрема: а) якщо боржник сплачує проценти за новою ставкою, то пропозицію слід вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи частини другу, третю статті 205, частину другу статті 642 ЦК України (навіть за відсутності доказів про належне повідомлення боржника), оскільки фактичні дії свідчать про прийняття пропозиції (постанови Верховного Суду від: 27 листопада 2019 року у справі № 592/5545/17; 12 березня 2020 року у справі № 713/1548/18).

В ході апеляційного розгляду встановлено, що відповідачем у встановленому договором порядку 09 липня 2008 року було повідомлено позивача про зміну процентної ставки, яке отримано останньою 14 липня 2008 року.

Дані обставини позивачкою не спростовано. А умови укладеного договору не передбачують необхідності укладення додаткової угоди між сторонами у разі зміни процентної ставки.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини другої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Згідно із частиною третьою статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2020 року у справі № 608/687/19 (провадження № 61-19459св19).

Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 145/474/17 (провадження № 61-35488св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі №346/5603/17 (провадження №61-41031св18) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі № 404/251/17 (провадження № 61-13405св18).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у справі ухвалою від 06 лютого 2020 року відкрито провадження за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Цією ухвалою встановлено для відповідачу строк подачі відзиву - 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження (а.с. 47, 48). Ухвала вручена відповідачу 25 березня 2020 року (а.с. 56). Оскаржуване рішення ухвалено 06 квітня 2020 року (а.с. 60-62), тобто до закінчення строку, встановленого відповідачу для подання відзиву.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем з об`єктивних причин не подано до суду першої інстанції докази про належне повідомлення позивача про зміну розміру процентної ставки за договором, які приймаються та досліджені судом апеляційної інстанції, оскільки мають виключне значення для правильного вирішення спору. Заперечень щодо цих доказів та їх прийняття судом апеляційної інстанції, позивача та її представник не висловили.

Встановивши такі обставини, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ґрунтується на неповно встановлених обставинах справи, що призвело до невірного вирішення справи.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.

Пунктами першим та другим частини першої ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Оскільки рішення суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди не оскаржується, а відтак судом апеляційної інстанції не перевіряється, таке у цій частині слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що оскільки висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконними дій ПАТ «Універсал Банк» щодо збільшення відсоткової ставки за користування кредитом та зобов`язання здійснити перерахунок кредитної заборгованості, відсотків за користування кредитом та підвищених відсотків, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, а також судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, тому у цій частині рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 28 вересня 2020 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. п. 1, 2, 375, 376, 381-384, 389, 390, 393 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 06 квітня 2020 року в частині визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про захист прав споживачів, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2020 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.