28.08.2020
Справа №642/8717/19
Провадження №4-с/642/23/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2020 Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Шрамко Л.Л.,

за участю секретаря Бондаренко В.П.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові скаргу ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на звернення до суду зі скаргою, скасування постанов державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області,

стягувач Акціонерний банк «Укргазбанк», -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просить поновити строк для подання даної скарги, враховуючи те, що йому не було відомо про наявність виконавчого провадження до 23.12.2019.

Також просить скасувати постанови про відкриття виконавчого провадження № 59672444 від 30 липня 2019 року про стягнення з нього на користь АБ «Укргазбанк» грошових коштів та постанови від 19 листопада 2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, винесені державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м.Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Айдіновим Е.Ш.

В обґрунтування скарги заявник посилається на те, що 10.06.2011 Ленінським районним судом м. Харкова був виданий виконавчий лист №2-4606/10 на виконання рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 18.11.2010 про стягнення з нього на користь ПАТ АК «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором №32/08-9 від 26.08.2008 у розмірі 173216,16 грн. Йому не було відомо про це рішення та про наявність виконавчого провадження до грудня 2019 р., доки з бухгалтерії за місцем роботи він недоотримав заробітну плату, після чого отримав копію постанови про звернення стягнення на його заробітну плату. Вказана постанова винесена 19.11.2019 державним виконавцем міжрайонного ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова Айдіновим Е.Ш. на підставі виконавчого листа №32/08-9.

23.12.2019 він дізнався, що стосовно нього існує виконавче провадження ВП №59672444, яке відкрито 30.07.2019 Міжрайонним ВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова. Заявник оскаржив заочне рішення від 18.11.2010, вважає, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 30.07.2019 та про звернення стягнення на заробітну плату від 19.11.2019 є незаконними, оскільки виконавче провадження було відкрито через 8 років, а не протягом встановленого законом трирічного строку. Постанова про звернення стягнення на заробітну плату містить завищену суму боргу на 910 грн., а також стягувачем зазначено АБ «Укргазбанк» замість ПАТ АБ «Укргазбанк» з іншим ЄДРПОУ. Окрім того, заявник не отримував поштою ці постанови, оскільки з 25.10.2019 не зареєстрований за вказаною у виконавчому листі адресою.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2019 року відкрито провадження по даній скарзі та призначено її до розгляду.

14 січня 2020 року до суду надійшли заперечення ХОД АБ «Укргазбанк», в яких представник просить відмовити в її задоволенні, вважає її безпідставною та такою, що подана з метою ухилення від виконання цивільно-правових обов`язків щодо виконання умов договору та рішення суду в примусовому порядку.

13 лютого 2020 року від заявника надійшли пояснення по скарзі, в яких він зазначає, що вбачає в діях державного виконавця фальсифікацію та зловживання своїми повноваженнями. Також зазначив, що в суді державний виконавець Айдінов Е.Ш. підтвердив факт відсутності в матеріалах виконавчого провадження повідомлення боржника про винесення оскаржуваних постанов. За таких обставин державний виконавець не мав права вчиняти виконавчі дії. Зазначає, що акт державного виконавця від 05.08.2019 про виїзд за місцем проживання боржника є недостовірним. Державний виконавець не перевірив виконання рішення суду, хоч за рахунок реалізації заставного майна позичальника ОСОБА_3 заборгованість була частково погашена, та залишок боргу склав 145 957,07 грн Всупереч вказаним даним стягувача держаний виконавець виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату в сумі 173 216, 16 грн. , та судових витрат 910 грн., не враховуючи погашення боргу. Державний виконавець розшукав місце його роботи, однак не прийняв заходів для встановлення його місця проживання. При цьому станом на 22.06.2018 він був знятий з місця реєстрації по АДРЕСА_1 , і станом на 25.10.2019 був зареєстрований по АДРЕСА_2 , про що державний виконавець міг дізнатись на час винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату. Також вважає, що у зв`язку з винесенням постанови про закінчення виконавчого провадження від 25.04.2016 державним виконавцем Дзержинського ВДВС Ковтуном А.А. у зв`язку з непідвідомчістю адреси боржника Дзержинському ВДВС виконавче провадження за діючої на той час редакцією ст. 50 Закону «Про виконавче провадження» вважається завершеним та не може бути розпочато знову. АТ «Укргазбанк» в 2017 році звертався до того ж виконавця Шевченківського ВДВС Ковтуна А.А., який безпідставно виніс постанову від 13.11.2017 про повергнення виконавчого документа стягувачу з інших причин- у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, посилаючись на новий Закон № 1404-VIII.Вказана постанова від 13.11.2017 прийнята з порушенням правил територіальності, є незаконною, постановленою внаслідок зловживання державним виконавцем своїми повноваженнями. Вважає, що в діях державного виконавця наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2020 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 було відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 23 червня 2020 року ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2020 року було скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

15 липня 2020 року ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова було призначено скаргу до розгляду.

В судовому засіданні заявник та його представник ОСОБА_2 скаргу підтримали, пославшись на викладені в сказі обставини.

Заявник також пояснив, що він звертався до суду з заявою про скасування заочного вирішення, однак йому було відмовлено.

Державний виконавець та представник стягувача до суду не з`явилися, про дату та час розгляду скарги повідомлялися належним чином. Представник стягувача подав заяву з проханням справу розглядати у його відсутності.

Заявник та його представник ОСОБА_2 просили розглянути справу у відсутності вказаних осіб, посилаючись на достатність матеріалів справи для розгляду скарги.

Відповідно до ч.2 ст. 450 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутності вказаних осіб.

Суд, вислухавши заявника та його представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 18.11.2010 по цивільній справі № 2-4606/10 з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» було стягнуто в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором в розмірі 173 216,16 грн. та судові витрати на загальну суму 910,00 грн.

На виконання даного рішення Ленінським районним судом м.Харкова 10.06.2011 було видано виконавчий лист №2-4606/10, який був пред`явлений стягувачем до Орджонікідзевського відділу ДВС ХМУЮ 28 липня 2011р.

01 серпня 2011 року постановою заступника начальника Орджонікідзевського відділу ДВС ХМУЮ Глушко А.О. було відкрито виконавче провадження № 27944528 з примусового виконання вказаного рішення суду в частині стягнення боргу з ОСОБА_1

29 травня 2012 року виконавчий лист № 2-4606 від 10.06.2010 було повернуто стягувачу із посиланням на відсутність у боржника майна, на яке можливо б було звернути стягнення.

24 липня 2012 року АБ «Укргазбанк» повторно звернувся до Орджонікідзевського відділу ДВС ХМУЮ з заявою про відкриття виконавчого провадження.

15 серпня 2012 року постановою головного державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС ХМУЮ було відкрито виконавче провадження № 34521493 з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 174 126,16 грн.

Постановою головного державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС ХМУЮ від 30.11.2012 було накладено арешт на майно ОСОБА_1 , а в подальшому - постановою головного державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС ХМУЮ від 02.06.2014 накладено арешт на автомобіль ВАЗ-21063, д.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 . Також постановою від 03.06.2014 даний автомобіль оголошено в розшук, а постановою від 14.05.2015 звернуте стягнення на заробітну плату боржника ОСОБА_1 .

Постановою державного виконавця Дзержинського відділу ДВС ХМУЮ Ковтун А.А. від 16 вересня 2015 року, було відкрито виконавче провадження ВП №48954888 з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу в загальному розмірі 173 216,16 грн. та 910,00 грн. Боржнику було встановлено семиденний строк на добровільне виконання рішення.

Постановою державного виконавця Дзержинського відділу ДВС ХМУЮ від 25 квітня 2016 року виконавче провадження було закінчено, із посиланням на неотримання боржником доходів на території Дзержинського району м. Харкова, та необхідність направити виконавчий лист за місцем реєстрації боржника: АДРЕСА_1 , що за підвідомчістю належить до Орджонікідзевського ВДВС ХМУЮ.

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м.Харків ГТУЮ в Харківській області від 13 листопада 2017 року виконавчий лист № 2-4606 від 10.06.2010 повернуто стягувачу, із посиланням на те, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення. Строк пред`явлення виконавчого документу до виконання вказано до 13.11.2020р.

Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу ДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУ у Харківській області Айдінова Е.Ш. від 30 липня 2019 року відкрито виконавче провадження ВП №59672444 з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова про стягнення з ОСОБА_1 суми боргу в розмірі 174 126,16 грн.

Постановою державного виконавця Міжрайонного відділу ДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУ у Харківській області Айдінова Е.Ш. від 19 серпня 2019 року звернуте стягнення на дохід боржника ОСОБА_1 , який він отримує у ПП «Служба Логістики» - з щомісячним утриманням та перерахуванням на рахунки стягувача/ВДВС 20% від заробітку (доходів), що належать до виплати боржнику після відрахування податків, до повного погашення боргу (174 126,16 грн.) / виконавчого збору (17 412,61 грн.) та витрат на проведення виконавчих дій (69,00 грн.). Відповідну постанову від 19.08.2019 було направлено за місцем роботи боржника до ПП «Служба Логістики».

19 листопада 2019 року державним виконавцем Міжрайонного відділу ДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харкова ГТУ у Харківській області Айдіновим Е.Ш. було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника ОСОБА_1 , які він отримує в ПП «Салекс Плюс» - з щомісячним утриманням та перерахуванням на рахунки стягувача/ВДВС 20% від заробітку (доходів), що належать до витати боржнику після відрахування податків, до повного погашення боргу (174 126, 16 грн.) / виконавчого збору (17 412, 61 грн.) та витрат на проведення виконавчих дій (69, 00 грн.).

Розглядаючи заяву щодо поновлення пропущеного строку для звернення до суду суд виходить з такого.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до п. «а» ч.1 ст. 449 ЦПК України с каргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Відповідно до частини другої вказаної статті пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання.

При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Відповідно до ч. 1 статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд вважає можливим з метою забезпечення права боржника на звернення до суду задовольнити його заяву про поновлення строку для подачі скарги та розглянути скаргу по суті.

Оцінивши надані учасниками справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що скарга є необґрунтованою та задоволенню тне підлягає з таких підстав.

Правовідносини сторін регулюються Законом «Про виконавче провадження» № 1404-VIII 2 червня 2016 року, в редакції, діючої на час винесення оскаржуваних постанов (далі-Закон).

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 18 Закону «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ч.1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно до частин 1 та 4 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: 1) пред`явлення виконавчого документа до виконання; 2) надання судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

В період до 02.06.2016 діяв Закон України «Про виконавче провадження» (від 21.04.1999), та ст.22 було встановлено строк пред`явлення до виконання судових рішень в один рік. Також, статтею 23 було передбачено переривання цього строку у разі пред`явлення виконавчого документу до виконання та поновлення цього строку.

Відповідно до правової позиції Верховного суду, що висловлена у постанові від 18.10.2018 року у справі 442/2670/17 судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим до виконання незалежно від факту звернення виконавчого документа до примусового виконання. Невиконання судового рішення у добровільному порядку змушує сторону, на користь якої прийнято судове рішення, звернутися у встановленому законом порядку до примусового виконання рішення, що створює для іншої сторони несприятливі наслідки, у тому числі у вигляді обов`язку сплати виконавчого збору.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Закон зобов`язує державного виконавця винести постанову про відкриття виконавчого провадження після надходження до відділу ДВС заяви стягувача про примусове виконання рішення і саме її невинесення є порушенням норм закону.

Відповідно до ч.4 ст. 19 Закону сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Відповідно до ч.5 вказаної статті боржник зобов`язаний:

1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення;

2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій;

3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України;

4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини;

5) своєчасно з`являтися на вимогу виконавця;

6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Відповідно до ч.8 ст. 19 Закону особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Вся кореспонденція боржнику направлялась державним виконавцем за адресою, вказаною в виконавчому листі, а саме: АДРЕСА_1 , та в довідках адресного бюро. Дані на час відкриття виконавчого провадження про зміну адреси боржника у державного виконавця були відсутні, а заявник, маючи статус боржникам у виконавчому провадженні, не повідомляв державного виконавця про зміну місця проживання.

Відповідно до ч.1 ст. 18 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно ч.2 ст. 18 вказаного закону невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З аналізу наведених норм та з огляду на правову позицію Верховного суду, що викладена у постанові від 18.10.2018 у справі 442/2670/17, суд приходить до висновку, що обов`язковість виконання рішень покладена не тільки на виконавця, а й на всіх фізичних та юридичних осіб (боржників) тощо.

Отже, якщо боржнику відомо про існування рішення суду, яке набрало законної сили воно підлягає обов`язковому виконанню, незалежно від того знаходиться це рішення на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби, чи не знаходиться.

Судом встановлено, що до цього часу, оскаржуючи рішення державного виконавця з грудня 2019 року, за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, заявник не прийняв ніяких заходів для добровільного виконання рішення суду, тому його посилання на те, що йому не був наданий час для добровільного виконання рішення суду, не заслуговує на увагу.

Заявник посилається на те, що строки пред`явлення виконавчого листа до виконання сплинули, оскільки виконавче провадження відкрито через вісім років. Разом із цим, з поданих стягувачем копій документів виконавчих проваджень, вбачається, що виконавче провадження по стягненню боргу з ОСОБА_1 відкривалося тричі - в 2011, 2012, 2015, 2019 роках. Доказів того, що в цей період з моменту повернення виконавчого листа стягувачу та до повторного пред`явлення виконавчого листа до органів ДВС було попущено строк пред`явлення до виконання, ОСОБА_1 та його представником не подано.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи або витребуваних судом доказі

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Предметом розгляду суду є постанова про відкриття в виконавчого провадження від 30 липня 2019 року та від 19 листопада 2019 року про звернення стягнення на заробітну плату заявника.

Інші постанови державних виконавців, на які посилається заявник, не є предметом розгляду даної скарги, та суд надає їм оцінку лише з точки зору наявності підстав для відкриття виконавчого провадження та винесення оскаржуваної постанови від 30.07.2019.

Аналізуючи постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 29.05.2012р., суд зазначає, що в ній дійсно вказано строк для повторного пред`явлення до виконання до 29.05.2012р., який не узгоджується з положеннями ст.ст. 22-23 Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р.(що діяв на той час), разом із цим, це можна трактувати, як очевидну описку, оскільки вірним був би строк повторного пред`явлення до виконання до 29.05.2013 року.

Посилання боржника та його представника на те, що стягнення має відбуватися лише з ОСОБА_3 не є підставою для скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки судом 10.06.2011р. прийнято рішення про солідарне стягнення боргу за кредитним договором з двох відповідачів. Розмежовано було лише судові витрати, які стягнуто в рівних частках по 910,00 грн. з кожного з відповідачів.

Таким чином, відповідно до ст.543 ЦК України, стягувач має право на задоволення своєї вимоги в тому числі й лише з одного із боржників.

Відповідно до ч.1 ст. 28 Закону к опії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Державним виконавцем не надано до суду доказів про отримання ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження від 30.07.2019, а також про звернення стягнення на заробітну плату, однак це не є підставою для скасування оскаржуваних постанов.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін» (ZHOVNER v. UKRAINE, № 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

Суд враховує правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 02.10.2019р. у справі №642/7456/18 де надавалась оцінка правомірності дій та бездіяльності державних виконавців по виконанню одного судового рішення по справі №2-681/11 у відношенні іншого солідарного боржника ОСОБА_4 та в якій зроблено висновок, що відсутність доказів про отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження не є підставою для скасування постанов державних виконавців (про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника, про розшук майна боржника, про опис та арешт майна (коштів) боржника.

В письмових поясненнях ОСОБА_1 від 13.02.2020 є посилання на те, що 25.04.2016 постановою державного виконавця закінчено виконавче провадження, і відповідно до ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р., який діяв на той час, закінчене провадження вважалося завершеним і як наслідок завершеного виконавчого провадження встановлювалось, що воно не може бути розпочате знову, крім випадків визнання такої постанови незаконною або скасованою судом. Заявник вважає, що, оскільки постанова від 25.04.2016 не визнана незаконною та не скасована, виконавче провадження після цього не могло бути відкрите.

Однак вказані доводи заявника є помилковими.

Так, відповідно до ч.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. в редакції, діючої на час закінчення виконавчого провадження, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Тобто такі наслідки завершення виконавчого провадження не передбачалися для випадків направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Постанова про закінчення виконавчого провадження від 25.04.2016р. винесена на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21.04.1999р.), який передбачав направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. Тобто, дана постанова не створювала наслідків, передбачених частиною 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р.

Що стосується розміру боргу, що підлягає до стягнення в оскаржуваній постанові державного виконавця - 174126,16 грн., судом встановлено наступне.

Заочним рішенням з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було стягнуто солідарно 173 216,16 грн., а також судові витрати по 910,00 грн. При цьому, сума 173216,16 та 910,00 дорівнює 174 126,16 грн.

Разом із цим, ОСОБА_1 в порядку ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» має право подавати виконавцеві докази повного або часткового погашення боргу, зокрема, за рахунок реалізації автобусу «Богдан», на що він посилається, та в разі відмови виконавця у зменшенні суми, що підлягає стягненню, звернутись до суду зі скаргою на незаконні дії чи бездіяльність державного виконавця.

Таким чином, оскаржувані постанови прийняті державним виконавцем відповідно до закону, в межах повноважень і право заявника не було порушено, а тому суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги по суті.

Керуючись ст. ст. 4, 126, 127, 447-451 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Поновити ОСОБА_1 пропущений строк для подачі скарги на постанови державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м.Харків ГТУЮ у Харківській області від 30.07.2019 року та від 19.11.2019 року.

В задоволенні скарги ОСОБА_1 про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження № 59672444 від 30 липня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АБ «Укргазбанк» грошових коштів та постанови від 19 листопада 2019 року про звернення стягнення на заробітну плату, винесені державним виконавцем Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Індустріальному та Немишлянському районах м.Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Айдінова Е.Ш. відмовити в повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного тексту ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 28 серпня 2020 року.

Суддя Л. Л. Шрамко