ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/927/20 Справа № 199/5311/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк",

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року

по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2014 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року у позові Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором- відмовлено.

Судові витрати віднесено за рахунок позивача.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" просить скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов АТ КБ "ПриватБанк" задовольнити.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року просить апеляційну скаргу АТ КБ "ПриватБанк" на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року залишити без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року залишити без змін.

Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.02.2005 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступник: АТ КБ "ПриватБанк") та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №DNG0RK06115364, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 5503,20 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії у розмірі 1,52 % від суми виданого кредиту щомісячно, зі строком дії до 11.02.2008 року.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 06.06.2014 року утворилася заборгованість у розмірі 46637,82 грн., з яких: 4381,39 грн. - тіло кредиту, 2258,55 грн. - комісія, 14477,53 грн. - проценти, 25520,35 грн. - пеня.

За вимогами статей 527, 530 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Отже, у межах строку кредитування до 11.02.2008 року відповідач мав виконати зобов`язання по погашенню заборгованості по тілу кредиту та сплати відсотків за відсотковою ставкою визначеною умовами договору.

У свою чергу після спливу визначеного договором строку кредитування, з 11.02.2008 р. право кредитора нараховувати відсотки за ставкою визначеною договором припинилося та права та інтереси кредитора у правовідносинах забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.

Разом з тим, з наданого позивачем розрахунку неможливо встановити розмір процентів, нарахованих на дату закінчення строку кредитування - 11.02.2008 року, а тому вимоги про стягнення процентів після 11.02.2008 року є такими, що суперечать вимогам закону, а до 11.02.2008 року є такими, що не доведені належними, допустимими та достовірними доказами.

Також, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що оскільки розділом 4 кредитного договору передбачена відповідальність позивача за несвоєчасну сплату відсотків та комісії у вигляді сплати пені в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості за кожний день прострочення, проте умови договору про сплату комісії визнані судом нікчемними, а розмір процентів на час закінчення строку кредитування встановити неможливо, то вимоги позивача про стягнення пені задоволенню також не підлягають.

Крім того, згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності до основної вимоги (а.с.33-44).

Виходячи з того, що строк виконання за зобов`язанням відповідача встановлений 11.01.2008 року, а до суду Банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості по тілу кредиту лише 27.06.2014 року, тобто за межами загального строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк", суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що умови договору про сплату комісії є нікчемними, а розмір процентів та пені на час закінчення строку кредитування встановити неможливо.

Також, вірним є висновок суду першої інстанції, що Банк звернувся до суду за межами загального строку позовної давності до основної вимоги.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

В.С.Городнича