Номер провадження 2/754/387/20
Справа №754/5526/18
РІШЕННЯ

Іменем України

05 лютого 2020 року Деснянський районний суд міста Києва в складі

головуючого судді Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання Раєвського П.А..

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Івасин О.Р.

відповідача ОСОБА_2

представика відповідача - адвоката Рогожук С.Л.

третьої особи: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про припинення права власності на частку в квартирі та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

До Деснянського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_3 з позовом, в якому просить припинити право спільної власності ОСОБА_4 на 25/300 частки квартири АДРЕСА_1 . Присудити на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за належну йому 25/300 частки квартири АДРЕСА_1 , у розмірі 78500,00 грн. з депозитного рахунку Деснянського районного суду м. Києва. Окрім цього, просить визнати за ним право власності на 25/300 частки квартири АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_4 на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 785,00 грн. та витрати на проведення ринкової оцінки нерухомого майна в розмірі 1000,00 грн., всього 1785,00 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що право власності на спірну чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , відповідно до свідоцтв про право власності на житло було визнано: 75/100 за позивачем та членами його сімї ( ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 ; 25/100 за ОСОБА_2 та членами її сім`ї ( ОСОБА_8 , ОСОБА_4 ).

При цьому, 01.03.2018 року ОСОБА_8 та ОСОБА_2 втратили, а позивач придбав право власності на їх частки 25/300 спірної квартири в порядку примусового виконання солідарного стягнення заборгованості шляхом проведення електронних торгів, посвідчено нотаріусом. Отже, відповідачу, ОСОБА_4 , належить на праві спільної часткової власності 25/300 частки квартири АДРЕСА_2 . Позивач та відповідач не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства, між сторонами склалися неприязні стосунки. Позивач володіє часткою в спільній з відповідачем квартирі, яка складає найбільшу частку між співвласниками та становить 75/500 та 25/200 від всієї квартири, що складає 32% її загальної площі. Частки решти співвласників (чотирьох) складають по 15% кожного. В той час відповідач окремо володіє часткою, яка є найменшою від вартості квартири, а саме ОСОБА_4 , належить на праві спільної часткової власності 25/300 частки квартири, що складає лише 8% її загальної площі. При таких обставинах, частка відповідача у праві спільної власності на квартиру є незначною, оскільки складає всього 8 %, натомість частка позивача складає 32 %. Враховуючи те, що частка відповідача у спірній квартирі є незначною, можливий ні поділ в натурі між співвласниками, ні виділ частки у спільному майні співвласникам, ні встановлення порядку його користування співвласниками, а також відповідач тривалий час не проживає в квартирі, не утримував її, не вносив жодних коштів у рахунок її ремонту та плати комунальних послуг, більш того вартість частки є незначною, а відповідач: проживає в іншому житлі. На думку позивача, припинення за рішенням суду права відповідача на частку у спільному майні, яким є вказана квартира, не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї.

Ухвалою суду від 18.06.2018 року відкрито провадження у вищевказаній справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача - адвокат Івасин О.Р. вимоги позову підтримали в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та представик відповідача - адвокат Рогожук С.Л. позов не визнали, суду пояснили, що спірне майно є єдиним житлом ОСОБА_4 , іншої нерухомості у нього немає. Вказаний факт не був спростований позивачем як при поданні позовної заяви так і під час судового розгляду справи. До того ж, зареєстрованим місцем проживання відповідача є спірна квартира, тобто АДРЕСА_3 . За таких обставин позбавлення відповідача зареєстрованого місця проживання створить ще одного безпритульного, що є безумовним проявом порушення його прав та законних інтересів. За таких обставин, припинення права власності на частку у квартирі завдасть значної шкоди правам та інтересам ОСОБА_4 ще й з вказаної вище підстави. Вказані обставини та докази в своїй сукупності є достатніми для обґрунтування

порушення прав та законних інтересів ОСОБА_4 внаслідок позбавлення його права на частку у спільному майні, яке є його єдиною нерухомістю. Частка ОСОБА_4 в спільному майні не є незначною, а доводи про те, що є неможливим ні встановлення порядку користування майном, ні виділ частки у спільному майні співвласникам взагалі не відповідають дійсності Навіть не зважаючи на те, що відповідач тимчасово не проживав у спірній квартирі, це не є підставою для задоволення позову. Оскільки реалізація права на свободу пересування жодним чином не впливає на обсяг права власності особи, на його повноваження як власника майна, не може слугувати підставою для обмеження особи у праві користування своїм жилим приміщенням, у здійсненні права власності, тим більше підставою для позбавлення відповідного права. Крім того, жоден із співвласників не звертався до відповідача з вимогою про компенсацію витрат на житлово-комунальні послуги. Також вказували на те, що позивач не довів обставин, на які посилався як на підстави для задоволення позову. Зокрема, не обґрунтував наявності хоча б одної з умов для припинення права ОСОБА_4 на на частку у спірному майні, і найголовніше - не довів обов`язкової умови - це те, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам його сім`ї. А той факт, шо у відповідача немає іншого житлового приміщення у власності, підтверджує протилежне.

Третя особа: ОСОБА_3 в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що знає ОСОБА_10 і всіх інших. Близьких стосунків не має. Роки 2 тому робив зауваження відповідачу стосовно того, що він шумить і не закриває двері тамбура. Наразі в квартирі нікого не бачив. Років 5 тому в квартирі проживали всі і все було нормально, претензій не було. 1 рік тому міняв замок, у зв`язку з чим просив відповідача відати 50,00 грн. Конфліктів не було. Робив зауваження відповідачу, що той не закриває двері.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що проживає в будинку з 1990 року та знає позивача та третю особу. ОСОБА_12 з ОСОБА_10 . Давно нікого не бачив в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідача не знає. Крім ОСОБА_10 ні з ким не спілкується. В квартирі АДРЕСА_1 не був 4 роки.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, вивчивши наявні докази, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, права і свободи є невідчужуваними та непорушними.

Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше сторін із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю

Так, судом встановлено, що позивачу ОСОБА_3 та членам його сім`ї - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в рівних долях належить 75/100 частки квартири АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.02.2009 року.

У той же час ОСОБА_2 та членам її сім`ї - ОСОБА_8 та ОСОБА_4 в рівних долях належить 25/100 частки квартири АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.12.2009 року.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20.08.2015 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та стягнуто солідарно на його користь з ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 1 104 292,43 грн. та судовий збір у сумі 3 654 грн.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 25/300 частин квартири АДРЕСА_2 . Вказані відомості внесені на підставі свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Разом з тим, заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.08.2015 року у справі №754/6362/15-ц, на підставі якого було солідарно стягнено з ОСОБА_8 та ОСОБА_2 заборгованість, а згодом в процесі його виконання реалізовано на електронних торгах в межах виконавчих проваджень належні їм на праві власності частки нерухомого майна, що знаходиться в кв. АДРЕСА_2 , було скасовано ухвалою Деснянського районного від 15.05.2018 року у справі №754/6362/15-ц, й зазначену справу призначено до розгляду.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2019 року позовну заяву Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості залишено без розгляду.

За імперативними приписами ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦПК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне користування і володіння майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-яких з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України обставин, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

При встановленні обставин справи суд враховує те, що належна відповідачу частка у майні ним не вважається незначною по відношенню до часток відповідачів.

Крім того, поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому, умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку.

У постанові ВС від 15.03.2018 року у справі № 345/2723/17 вказано, що право власності на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07. 2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.

Оцінюючи надані позивачем докази та встановлені судом обставини, суд вважає, що умови, передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України, є недоведеними.

Доводи позивача про те, що відповідач не сплачує обов`язкові платежі за житлово-комунальні послуги, не проживає в квартирі та не приймає участі в її утриманні, не підтверджені належними та допустимими доказами, крім того судом встановлено не проживання у спірній квартирі самого позивача та третіх осіб по справі. Крім того, відносини співвласників щодо участі в утриманні спільного майна не впливають на можливість припинення права одного співвласників на частку у спільному майні.

Стаття 365 ЦК України не передбачає таких підстав для припинення права на частку у спільному майні, як відсутність участі в утриманні спільного майна. В разі, якщо один із співвласників відмовляється брати участь в утриманні спільного майна, діючим законодавством передбачено спосіб захисту права інших співвласників, а саме: той співвласник, який несе витрати по утриманню спільного майна, має право пред`явити позов до інших співвласників про стягнення коштів, які він витратив на утримання спільного майна.

Крім цього, за твердженнями представника відповідача підставою для тимчасового виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зі спірної квартири стало вчинення ОСОБА_5 , стосовно матері ОСОБА_4 - ОСОБА_2 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, що підтверджується копією вироку Деснянського районного суду м. Києва від 29.12.2015 року по справі № 754/21104/14-к, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду від 14.06.2016 року. У зв`язку з цим, ОСОБА_2 з метою не допустити виникненню подібних ситуацій в майбутньому й побоюючись за життя та здоров`я свого неповнолітнього сина, була вимушена з`їхати зі спірної квартири й винаймати житло. Зважаючи на те, що на момент скоєння злочину ОСОБА_4 був неповнолітній, він переїхав до найманого житла разом із матір`ю, що також не може свідчити про те, що на даний час з моменту досягнення повноліття для нього не є істотною шкода позбавлення його частки належної квартири.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування ( ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, з урахуванням принципів рівності прав співвласників та правового режиму спільної часткової власності, враховуючи інтереси всіх її учасників і заборону обмеження прав одних учасників за рахунок інших, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , про припинення права власності на частку в квартирі та визнання права власності є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 16, 317, 321, 346, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141,259 263 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про припинення права власності на частку в квартирі та визнання права власності - залишити без задоволення.

Судові витрати по справі покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 14.02.2020 року.

Суддя: Н.Г. Таран