Справа № 133/1804/20
Провадження № 22-ц/801/1569/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сєчко В. Л.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 рокуСправа № 133/1804/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Панасюка О. С., Якименко М. М.,

за участю секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши цивільну справу за заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області, постановлену у цій справі 14 липня 2020 року у м. Козятині суддею цього суду Сєчкою В. Л.,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування, мотивуючи його тим, що 29 листопада 2018 року позивач підписала договір дарування, за умовами якого передала безоплатно у власність, а відповідач прийняла в дарунок належну дарувальнику на праві спільної часткової власності Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 . Вважає, що цей договір має бути визнаний недійсним на підставі ст. 229 ЦК України у зв`язку з допущенням істотної помилки, а саме внутрішня воля позивача була направлена на укладення договору довічного утримання, а не на безоплатне відчуження нерухомого майна.

13 липня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 , та заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо відчуження цієї квартири. Вказана заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в соціальній мережі «Фейсбук» в групі «ІНФОРМАЦІЯ_2» відповідач на своїй сторінці розмістила оголошення про «продаж трикімнатної квартири біля супермаркету «Фора» 3 поверх, ремонт, перепланування, кутова лоджія, балкон, 32000 дол. США, реальному покупцю - торг», до якого додала фото, з яких позивач впізнала квартиру. За таких обставин вважає, що відповідач може відчужити спірну частину квартири третій особі до ухвалення рішення по суті заявлених вимог, що унеможливить реальне виконання судового рішення у цій справі в разі задоволення позову та призведе до порушення прав та інтересів позивача.

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 липня 2020 року заяву про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 , у задоволені решти вимог відмовлено.

Не погодившись із постановленою ухвалою, ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржувану ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач заначила, що оскаржувану ухвалу вважає законною, а тому просить апеляційний суд залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, ухвала суду цим вимогам в повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд, перевіривши її законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 червня 2017 року, яке набрало законної сили 18 жовтня 2017 року, визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_2 загальною площею 70,9 кв. м. (а. с. 13-17).

29 листопада 2018 року ОСОБА_1 уклала з ОСОБА_2 договір дарування частки квартири, за умовами якого передала безоплатно у власність (подарувала) останній належну їй на праві спільної часткової власності Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 (а. с. 18-19).

Відповідно до скріншоту інтернет сторінки ОСОБА_3 ( ОСОБА_3 ) розмістила в соціальній мережі «Фейсбук» в групі «ІНФОРМАЦІЯ_2» оголошення про «продаж трикімнатної квартири біля супермаркету «Фора» 3 поверх, ремонт, перепланування, кутова лоджія, балкон, 32000 дол. США, реальному покупцю - торг», до якого долучила фотознімки квартири (а. с. 52).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Таким чином, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати або знецінити, якщо такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

З урахуванням наведеного, оскільки позивач звернулася до суду з вимогами про визнання недійсним договору дарування Ѕ частки квартири АДРЕСА_2 , отже обрання такого способу забезпечення позову, як накладення арешту на спірне майно, відповідає, як предмету позовних вимог, так і вимогам статей 149, 150 ЦПК України, а вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до винесення остаточного рішення у справі.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що підтверджуються припущення позивача про можливість відчуження спірного нерухомого майна третім особам, що унеможливить досягнення мети звернення з даним позовом до суду - захисту порушених прав і інтересів позивача, обраним нею способом, а навпаки, утруднить її правове становище, оскільки зумовить (у випадку задоволення позову) виникнення необхідності у подальших зверненнях до судів для відновлення своїх порушених прав і інтересів.

Водночас, відсутні підстави для задоволення зави про забезпечення позову шляхом накладення арешту на усю квартиру АДРЕСА_2 , оскільки такий вид забезпечення позову не є співмірним із заявленими позовними вимогами і фактично порушує права іншого співвласника цієї квартири.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не враховано обсяг позовних вимог та не перевірено наявність інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, зокрема іншого співвласника квартири, та неправомірно накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , Ѕ частина якої не належить відповідачу.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення в законній силі залишатись не може та відповідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню в частині накладення арешту на Ѕ частину квартиру АДРЕСА_2 , яка не належить ОСОБА_2 , з прийняттям в цій частині постанови про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 липня 2020 року скасувати в частині накладення арешту на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 , яка не належить ОСОБА_2 , постановити в цій частині нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. С. Панасюк

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 22 вересня 2020 року.