КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 вересня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В., Ящук Т.І.

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю « ПОРЯД.ОК Управління та експлуатація нерухомості» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ,-

у с т а н о в и в:

У вересні 2019 року позивач ТОВ «ПОРЯД.ОК. Управління та експлуатація нерухомості» пред`явив вказаний позов до відповідача , в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг за період з 01 січня 2016 р. по 30 червня 2019 р.у розмірі 56 272,19 грн., 7930,45 грн. - інфляційні втрати , 2462,39 грн. - 3 % річних, а також судовий збір в розмірі 1921 грн..

В обґрунтування позову зазначав, що відповідач є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 проте спожиті житлово-комунальні послуги надані позивачем не оплачує,внаслідок чого за вказаний період утворилась заборгованість, у зв`язку з чим просив задовольнити позов.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30.10.2019 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОРЯД.ОК. Управління та експлуатація нерухомості» задоволено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції,сторони подали апеляційні скарги.

Відповідач просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що не ґрунтуються на вимогах закону висновки суду,що він є власником вказаного нежитлового приміщення, у зв`язку з чим має обов`язок сплачувати житлово-комунальні послуги. Право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації,а на час розгляду справи та й наразі вказане нежитлове приміщення на праві власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно за ним не зареєстровано. Судом не врахована та обставина,що між ним та ТОВ «Алвамарід Фарм» укладено договір оренди вказаного нежитлового приміщення, у зв`язку з чим необхідно було залучити товариство в якості співвідповідача суб`єкта господарювання, який фактично користувався вказаним приміщенням.

Заслухавши доповідь судді,обговоривши доводи апеляційної скарги,обставини справи,колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 .

ТОВ «ПОРЯД.ОК. Управління та експлуатація нерухомості» є балансоутримувачем та виконавцем житлово-комунальних послуг в будинку АДРЕСА_1 за Договором № 35 про передачу новозбудованого житлового будинку з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями та підземним паркінгом експлуатуючій організації від 23.12.2005 р.

Позивач забезпечує надання послуг, зокрема, з утримання будинку, споруд та прибудинкових територій, з холодного водопостачання та водовідведення, з гарячого водопостачання та водовідведення, з опалення, та утримання паркінгу відповідно до чинного законодавства за тарифами, затвердженими органом місцевого самоврядування, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними розпорядженнями КМДА, а також рішеннями загальних зборів товариства.

Також ТОВ «ПОРЯД.ОК. Управління та експлуатація нерухомості» надає додаткові послуги і здійснює нарахування до резервного фонду за тарифами відповідно до рішень (Протокол № 6/11.10.2012 від 11.10.2012р.) загальних зборів членів ОСББ «Дипломат Хол», яке створене та діє в будинку.

Доказів на підтвердження надання позивачем неякісних послуг або ж протиправності дій, в зв`язку з наданням послуг та, відповідно, нарахування плати за них, матеріали справи не містять.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Статтею 179 ЖК України визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюються з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24.01.2006 року, власники квартир зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги.

Обов`язок на власника житлового приміщення по несенню витрат на утримання будинку та прибудинкової території, сплаті комунальних послуг покладений ст. 322 ЦК України, ст.ст. 12,13,20,29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача - заборгованість за період з 01січня 2016 р. по 30 червня 2019 р., включно, по оплаті житлово-комунальних послуг в сумі 56 272,19 грн.,які були спожиті відповідачем під час володіння,користування та розпорядження нежитловим приміщення АДРЕСА_1 ,а також інфляційні втрати в сумі 7930,45 грн. та 3% річних в сумі 2462,39 грн. , суд встановив та виходив з того, що в ході розгляду даної справи знайшли своє об`єктивне підтвердження обґрунтування позову в частині неналежного виконання відповідачем зобов`язань по оплаті за житлово-комунальних послуг, а стороною відповідача в ході розгляду справи обґрунтування позову за весь період нарахування заборгованості не спростовані належними та достатніми доказами.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції,оскільки суд першої інстанції прийшов до таких висновків з додержанням вимог процесуального та матеріального закону,що регулює правовідносини,які виникли між сторонами та виходячи з встановлених обставин, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню.

Посилання відповідача на те, що він не є власником вказаного нежитлового приміщення,оскільки таке право виникає лише з моменту державної реєстрації,а відсутність такої реєстрації підтверджується Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та Реєстром прав власності на нерухоме майно,Державним реєстром іпотек та єдиним реєстром заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, у зв`язку з чим він не зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги,колегія суддів вважає неприйнятними виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, то відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення було додано Інвестиційний договір №023.12-К від 24 вересня 2004 року ,відповідно до умов якого він є інвестором нежитлового приміщення,визначеної площі в додатку №2, яке отримує у власність Інвестор після внесення Інвестиції та після введення будинку в експлуатацію за адресою АДРЕСА_3 . Інвестор зобов`язується здійснити інвестування власних коштів в будівництво Будинку, а організація зобов`язується передати інвестору закріплене за ним нежитлове приміщення за Актом прийому-передачі,а також надати всі необхідні документи для оформлення нежитлового приміщення у власність. Інвестор зобов`язаний прийняти нежитлове приміщення та документи на нежитлове приміщення,а також оформити приміщення у власність.

Актом прийому-передачі нежитлового приміщення від 21 грудня 2005 року інвестор ОСОБА_1 прийняв від ТОВ «КРП`Київ-Донбас» відповідно до умов інвестиційного договору нежитлове приміщення,яке розташоване в багатоповерховій житловій будівлі за адресою: АДРЕСА_3 загальною площею 72,47 кв.м..

За умовами договору оренди №21 від 19 грудня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Алмоварід Фарм», орендодавець ОСОБА_1 передав орендарю нежитлове приміщення розміром 72,5 кв.м, що розташоване за адресою в АДРЕСА_1 , на яке орендодавець має всі права на приміщення у відповідності зі ст..317 ЦК України(права володіння,користування та розпорядження своїм майном),а також вчиняти усі дії,що вимагаються чинним законодавством для укладення та виконання цього договору.

Таким чином зазначене нежитлове приміщення належить відповідачу на праві власності.

Той факт, що відповідач не виконав обов`язок щодо державної реєстрації свого права власності на зазначене нежитлове приміщення не впливає на його обов`язок оплачувати спожиті комунальні послуги,надані позивачем.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що орендар вказаного нежитлового приміщення повинен бути залучений до участі в справі в якості співвідповідача,оскільки саме він користувався житлово-комунальними послугами,не заслуговує на увагу,оскільки строк договору оренди встановлений в один рік з 19 грудня 2018 року по 07 січня 2020 року, а заборгованість у відповідача перед позивачем виникла через несплату платежів за спожиті комунальні послуги в період з 01 січня 2016 року по 30 червня 2019 року. До того ж при наявності обставин,на які посилається відповідач,він не позбавлений права звернутися з вимогами до вказаного товариства про компенсацію понесених ним витрат за цим рішенням.

Колегія суддів відхиляє посилання відповідача на відсутність між сторонами договірних відносин стосовно надання житлово-комунальних послуг ,а відтак відсутність у позивача правових підстав на пред`явлення до відповідача вищевказаних позовних вимог,виходячи з наступного.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

У зв`язку з зазначеним,колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те,що відповідач є власником нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , а тому, як споживач наданих позивачем послуг має сплачувати їх у встановленому розмірі, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг між сторонами сам по собі не є підставою для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі.

Доказів на спростування встановлених судом обставин відповідачем не надано.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність рішення суду та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на підставі ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий: А. О. Чобіток

Судді: О. В. Немировська

Т. І. Ящук