Справа № 500/5003/17
Провадження № 2/946/990/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2020 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючий - суддя Швець В.М.,

за участю: секретаря судового засідання Кузьменко О.М.,

представників відповідачки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїл цивільну справу за позовом державної екологічної інспекції в Одеській області до ОСОБА_3 про стягнення шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Державна екологічна інспекція в Одеській області (далі - Інспекція) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення шкоди завданої навколишньому природному середовищу в розмірі 3800грн. Позовні вимоги обґрунтував позивач тим, що ОСОБА_3 08 лютого 2016 року здійснила пошкодження одного дерева породи «горіх» шляхом знесення 100 відсотків крони дерева в межах населеного пункту міста Ізмаїл по вулиці АДРЕСА_1 , без дозвільних документів. Постановою Інспекції по справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення № 000089 від 10 лютого 2016 року відповідачка визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.153 КУпАП. Внаслідок вчиненого відповідачкою правопорушення державі нанесено шкоду у розмірі 3800грн. яку Інспекція просить стягнути з відповідачки на користь фонду охорони навколишнього природного середовища Ізмаїльської міської ради, а також просить стягнути з відповідача судові витрати в сумі 1684грн. на користь Інспекції. Представник позивача надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив справу розглянути за його відсутності (а.с.7).

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважає, що провина відповідачки у завданні шкоди не доведена, також не доведений сам факт завдання шкоди.

У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Вивчивши матеріали справи,суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 40 Закону України «Про рослинний світ» порушення законодавства про рослинний світ тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно з законами України. Аналогічні норми містяться в ст.68 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» відносно порушень законодавства України про охорону навколишнього природного середовища.

Відповідно до статей 6, 25, 36, Закону України «Про рослинний світ» Державна екологічна інспекція України здійснює державне управління у сфері охорони та контролю використання та відтворення рослинного світу.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», яка встановлює об`єкти правової охорони навколишнього природного середовища, зазначено, що державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовуванні в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до постанови Інспекції № 000089 від 10 лютого 2016 року відповідачка ОСОБА_3 визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.153 КУпАП, яке полягало в тому, що ОСОБА_3 08 лютого 2016 року здійснила пошкодження одного дерева породи «горіх» шляхом знесення 100 відсотків крони дерева в межах населеного пункту міста Ізмаїл по вулиці АДРЕСА_1 , без дозвільних документів (а.с.12). Постанова відповідачкою не оскаржена.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як на основний доказ в обґрунтування свого позову позивач посилається на те, що вина відповідачки доведена постановою по справі про адміністративне правопорушення №000089 від 10 лютого 2016 року, відтак відповідно до ч.5 ст.82 ЦПК України (п.4 ст.61 ЦПК України в редакції на час подання позову) його висновки є обов`язковими для суду і потребують доказуванню.

Але, як вбачається з диспозиції ч.5 ст.82 ЦПК України, не підлягають доказуванню обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у адміністративній справі, яке набрало законної сили. Також, відповідно до цієї норми, підставами для звільнення від доказування є наявність обставин, які визнаються учасниками справи. Факт спричинення пошкодження дереву та шкоди природному середовищу відповідачка не визнає.

В даному випадку, позивач посилається, як на доказ винуватості відповідачки не на судове рішення по адміністративній справі, а на своє ж рішення - постанову №000089 від 10 лютого 2016 року - винесену посадовою особою органу, який є позивачем по даній справі.

Такої ж правової позиції дотримується також судова практика, викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду по справі № 761/29966/16-ц від 18 грудня 2019 року. Так, в п.46. зазначеної постанови зазначено, що преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені (п.47). Відтак посилання на вказану правову норму в даному випадку є неправомірним. Позицію Верховного Суду суд враховує на підставі ч.4 ст.263 ЦПК України.

Про недоведеність скоєння відповідачем вищевказаного адміністративного правопорушення, передбаченого ст.153 КУпАП та його негативних наслідків свідчать матеріали справи, які мають суттєві протиріччя, які не дозволяють без обґрунтованого сумніву сприйняти ствердження позивача по суті позову.

Так, в протоколі №000089 від 10 лютого 2016 року, постанові про накладення адміністративного стягнення від того числа, а також в самому позові зазначено, що відповідачка здійснила пошкодження одного дерева породи «горіх» d-41 см. (знесені 100 відсотків крони).

В претензії №20 від 15 лютого 2016 року, а також в самому позові вже зазначено, що відповідачка знесла дерево породи «горіх», чим заподіла шкоду у розмірі 3800грн. (при цьому доказів направлення вказаної претензії відповідачці матеріали справи не містять).

Вищевказані матеріали не узгоджуються з іншими документами стосовно цього ж факту, до того ж складеними за участі одних та тих же посадових осіб.

Так, в акті обстеження зелених насаджень №14 від 18 лютого 2016 року та відповіді інспекції з благоустрою Ізмаїльської міської ради №09/19-85 від 26 лютого 2016 року (а.с.32-33) відповідно, зазначено, що «1 (одне) (тобто інших дерев породи горіх не було) дерево породи горіх видимих ознак пошкодження стовбуру та сухостійних і пошкоджених гілок крони не має. В кроні дерева проходять повітряні ЛЄП», «дерево не перебуває в пошкодженому стані», «раніше вже було проведено санітарне обрізування крони».

Таким чином вбачається, що вказані основні документи адміністративний протокол та акт обстеження - складені з різницею в 10 (десять) днів, тобто час, за який не може відбутися відновлення крони дерева, якщо воно б було пошкоджено.

Більш того, наявні в матеріалах фотоматеріали з зображенням цього «знесеного» чи то «пошкодженого» дерева безумовно свідчать про те, що воно (дерево) не є таким, що припинило свій ріст.

Вищенаведені факти дають підстави для обґрунтованого ствердження того, що пошкодження (а тим більше знесення) як такого не було взагалі, будь в якому разі цей факт не доведений належними та достатніми доказами в їх сукупності, так само як позивачем не доведена відмінність «пошкодження» від «санітарного обрізування крони».

Також позивач, посилаючись на правові норми, як то - ст.ст.25,26 Закону України «Про рослинний світ», ст. 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» не зазначає при цьому, які саме частини, пункти чи підпункти зазначених статей порушено, що в свою чергу є порушенням правової визначеності, яка є складовою частиною принципу верховенства права разом з принципом рівності і справедливості, закріпленого в ст. 8 Конституції України.

Крім того наданий позивачем розрахунок є завищеним. Так, позивач надав суду розрахунок збитків заподіяних відповідачем в наслідок пошкодження зелених насаджень до ступеня припинення росту в розмірі 3800 (1900 х 2) грн., не відповідає дійсності виходячи з наступного. В розрахунку у графі «Вид заподіяння шкоди» необґрунтовано, а значить неправомірно вказано - «до ступеня припинення росту», оскільки, як вище вже було встановлено (в тому рахунку протоколом №000089 від 10 лютого 2016 року) нібито вбачається тільки пошкодження дерева, а не його знесення, вирубка чи припинення його росту.

Відповідно постанови Кабінету Міністрів України №559 від 08 квітня 1999 року «Такси для обчислення розміру шкоди, заподіяної внаслідок знищення або пошкодження дерев і чагарників», за кожне горіхоплідне дерево, пошкоджене до ступеня неприпинення росту стягується шкода в розмірі не 1900грн. х 2, тобто 3800 грн., а - 950 грн. х 2, тобто 1900 грн.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Розглядаючи спір про відшкодування відповідачем шкоди, суд має виходити з того, що це відшкодування можливе лише за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина, відповідно до норм ст.ст.22,1166 ЦК України.

Виходячи з вищенаведеного, вбачається що зазначені умови позивачем належними, достовірними та достатніми доказами в їх сукупності не доведені, як не доведені і обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Таким чином суд доходить до висновку, що вимоги позивача не обґрунтовані на нормах закону, тому не можуть бути задоволені.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст.22,1166 ЦК України, ст.ст.11-13,76-82,141,259,263-265,268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог державної екологічної інспекції в Одеській області до ОСОБА_3 про стягнення шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2020 року.

Суддя: В.М.Швець