Справа № 523/5271/20
Провадження №2/523/2737/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" серпня 2020 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Бузовського В. В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Пендей А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Одесі в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Одеської місцевої прокуратури №4, Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду, -

встановив:

ОСОБА_2 , звернувся до суду із зазначеним позовом та просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України моральну шкоду, завдану неправомірними діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду в розмірі 805 743,00 грн., та витрати на правничу допомогу в розмірі 70 000,00 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 04 березня 2013 року в рамках кримінального провадження за №0000610 йому було вручено повідомлення про підозру у заволодінні чужим майном (шахрайство), що вчинено за попередньою змовою групою осіб, що вчинено у великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. З ст. 190 КК України.

Вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 06 березня 2017 року, справа № 523/12085/16-к, ОСОБА_2 , було виправдано та ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року вказаний вирок Суворовського районного суду міста Одеси було залишено без змін та який набрав законної сили.

Внаслідок вищевказаного, позивач вважає, що йому було завдано моральної шкоди, яка полягала у душевних та фізичних стражданнях, руйнуванні життєвих планів та соціальних зв`язків, завдана шкода його діловій репутації, погіршились відносин з оточуючими, що вплинуло на його психологічний стан, в зв`язку з чим просить позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача Прокуратури Одеської області, Пендей А.В. , яка одночасно є прокурором Одеської місцевої прокуратури №4, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність з підстав зазначених у відзивах, а також пояснила, що Одеська місцева прокуратура №4 не є юридичною особою, а є структурним підрозділом Прокуратури Одеської області, а тому не може бути відповідачем у справі.

Представник відповідача, Державної казначейської служби України, в судове засідання не з`явився, відповідач про місце та час його проведення повідомлений належним чином (а.с. 96), представником відповідача подано до суду відзив на позов, відповідно до якого він просив відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач звернувся до суду із позовними вимогами до неналежного відповідача, так як таке відшкодування покладається на державу, а не на відповідні органи державної влади, а також посилаючись на необґрунтованість та недоведеність позову.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що 04 березня 2013 року, в рамках кримінального провадження за №0000610, ОСОБА_2 , було вручено повідомлення про підозру у заволодінні чужим майном (шахрайство), що вчинено за попередньою змовою групою осіб, що вчинено у великих розмірах, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (а.с. 8).

28 травня 2013 року ОСОБА_2 , повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри, відповідно до якої, повідомлено про нову підозру у заволодінні чужим майном шляхом зловживання довіри (шахрайство) вчинене у великих розмірах, тобто у кримінальному правопорушенні передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (а.с.9).

У травні 2013 року ОСОБА_2 , було вручено обвинувальний акт (а.с.10).

Вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 02.07.2015 року, справа №523/8360/13-к, ОСОБА_2 , було виправдано (а.с.11).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08 жовтня 2015 року, вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 02.07.2015 року, справа № 523/8360/13-к, скасовано, та справу передано на новий судовий розгляд до Суворовського районного суду міста Одеси (а.с.13).

Вироком Суворовського районного суду міста Одеси від 06 березня 2017 року, справа № 523/12085/16-к, ОСОБА_2 , повторно було виправдано (а.с.15).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2017 року вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 06 березня 2017 року, справа № 523/12085/16-к, було залишено без змін (а.с.18).

30 листопада 2017 року року вирок Суворовського районного суду міста Одеси від 06 березня 2017 року, справа № 523/12085/16-к, набрав законної сили.

Відповідно до ухвали суду від 19.07.2019 року з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 , було стягнуто моральну шкоду в розмірі 233 688,00 грн. та 20 000,00 грн. за надання юридичної допомоги (а.с.26).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.02.2020 року ухвалу суду від 19.07.2019 року було скасовано та роз`яснено позивачу право на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства (а.с.28).

Відповідно до статті 55 Конституції України - права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 56 Конституції України - кожний має право на відшкодування за рахунок держави або органів місцевого самоврядування матеріального й морального збитку, заподіяного незаконними рішеннями, діяльністю або бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніми посадовими особами при здійсненні ними своїх службових обов`язків, до яких відносяться органи досудового слідства, прокуратура та суд.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до ч.ч. 1,2,7 ст. 1176 ЦК України, передбачено, що шкода завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

За нормою ч.1 ст.4 Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Частинами п`ятою та шостою ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України» з 01.01.2020 року установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 4723 гривні.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , перебував у статусі підозрюваного та обвинуваченого з часу вручення йому підозри, а саме з 04 березня 2013 року по дату винесення виправдувального вироку, а саме по 06.03.2017 рік, що складає 48 повних місяців.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом та наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позову, та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача моральної шкоди у розмірі 226 704, 00 грн. (4 723,0 грн. х 48 місяців).

Стягуючи моральну шкоду саме за заначений період, суд виходить з того, що а ні в 2015 році, а ні в 2017 році судом не було винесено у відношенні ОСОБА_2 , обвинувального вироку, розгляд справи відбувався об`єктивно і неупереджено та ОСОБА_2 , було виправдано. Отже будь-які неправомірні дії суду відсутні, а тому суд обчислює розмір моральної шкоди не до часу постановлення ухвали апеляційним судом, а до часу коли суд констатував неправомірність дій органів досудового слідства своїм виправдувальним вироком (тобто до 06.03.2017р.), що знайшло своє підтвердження в ухвалі апеляційного суду Одеської області від 30.11.2017 року. Крім того судом не обирався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_2 . Тобто будь-які неправомірні дії суду під час судового розгляду справи позивачем не доведені та судом не встановлені.

Суд не приймає до уваги посилання відповідачів про те, що позивачем не надано жодних належних доказів, які б підтверджували заподіяння йому моральної шкоди та в чому вона полягає, оскільки позивач дійсно перебував під слідством та судом, що беззаперечно призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та звичного ритму життя, а незаконне перебування позивача під слідством та судом, вочевидь мали негативні наслідки, пов`язані з цим душевні та моральні страждання і переживання.

Суд, також, не бере до уваги посилання Державної казначейської служби України про те, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова велична для визначення розміру відшкодування моральної шкоди на підставі пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, оскільки зазначена норма стосується випадків обчислення окладів, заробітної плати та інших виплат, пов`язаних з оплатою праці.

Таким чином, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, підстави для застосування пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року відсутні.

Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 грудня 2019 року у справі №468/901/17ц (провадження № 61-2934св18), від 04 червня 2018 року у справі № 489/2492/17.

Крім того, суд не приймає до уваги посилання прокурора Одеської місцевої прокуратури №4, стосовно того, що вона є неналежним відповідачем, оскільки позивач особисто обирає склад відповідачів при подачі позову. Також, посилання на те, що Одеська місцева прокуратура №4 не є юридичною особою не може бути підставою для суду про виключення її з кола відповідачів, оскільки відмовитись від позову до неналежного відповідача - це є виключне право позивача. Тим більше, позовних вимог, які б стосувались безпосередньо Одеської місцевої прокуратури №4 немає.

Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України (діючий) державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» також встановлено, рішення про стягнення коштів з державних органів, з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ст. 1 Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджене постановою КМУ № 215 від 15.04.2015 р., Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується КМУ через Міністерство фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно із п. 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою КМУ № 845 від 03.08.2011 р., безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання рішень про стягнення коштів Казначейством та його територіальними органами без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно із п. 3 того ж Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства з попереднім інформуванням Мінфіну та у порядку черговості надходження виконавчих документів.

Підпунктом 1 п. 35 того ж Порядку встановлено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

У разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. (п. 36 Порядку).

Відповідно до ч. 1 і 4 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Частинами 1-3 ст. 6 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" також передбачено, кошти, виплачені за рішенням суду про стягнення коштів згідно з цим Законом, вважаються збитками державного бюджету.

З наведених норм чинного законодавства випливає, що саме Державна казначейська служба України є державним органом, який відповідає за відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду, та за наявності передбачених законом підстав, має звертатись з позовом в порядку регресу до конкретних посадових осіб, діями яких (умисно чи не умисно) було завдано шкоду громадянинові.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що твердження представника Державної казначейської служби України про те, що на органи Державної казначейської служби України жодним законодавчим актом, нормативно-правовим актом не передбачено покладення відповідальності за дії інших юридичних осіб не може бути прийнято судом до уваги.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Однак, окрім ордера адвоката, договору про надання правової допомоги та квитанції про сплату 50 000,00грн., позивачем не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відсутність такого опису не дає можливості суду визначитись із обсягом наданої правничої допомоги, визначити скільки часу було витрачено, та на яку дію.

Отже, суд приходить до висновку, що в частині вимог ОСОБА_2 , про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 50 000, 00 грн. слід відмовити.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року №755/9215/15-ц.

Крім того, суд звертає увагу на правовий висновок викладений у Постанові Верховного суду від 08 квітня 2020 року №922/2685/19, де зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. У даній справі відповідач не звернувся до суду із заявою про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, відтак, підстав для зменшення суми судових витрат у суду немає.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не надано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги у розмірі 20 000, 00 грн., витрачених позивачем на правничу допомогу, надану йому в іншій справі, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази здійснення відповідних витрат (квитанція, фіскальний чек, прибутковий касовий ордер). Крім того витрати на правову допомогу не можуть бути стягнуті за позовом в іншому провадженні. Висновок, якого дійшов суд, узгоджується з правовою позицією викладеною в Постанові Верховного суду від 02 червня 2020 року №910/12945/19.

На підставі ст. 1176 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 3, 4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», керуючись ст. ст. 12, 13, 82, 95, 133,137, 141, 259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 (який зареєстрований: АДРЕСА_1 , ІПН - НОМЕР_1 ) до Одеської місцевої прокуратури №4 (адреса місцезнаходження: 65003, м. Одеса, вул. От. Головатого, буд. 89), Прокуратури Одеської області (адреса місцезнаходження: 65026, м. Одеси, вул. Пушкінська, буд. 3, ), Державної казначейської служби України (адреса місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, ) про відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду - задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 , ІПН - НОМЕР_1 , моральну шкоду у розмірі 226 704 (двісті двадцять шість тисяч сімсот чотири) грн. 00 копійок.

В частині вимог ОСОБА_2 про стягнення витрат на правову допомогу - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом 30-ти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28.08.2020 року.

Суддя: