Справа № 697/88/19
Провадження № 2/697/13/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді - Русакова Г.С.

за участю секретаря судового засідання - Десятник О.А.

представника позивача Потієнко Т.М.

представника відповідача - Хорошун О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Канів Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Канівської міської ради про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Канівської міської ради про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків та просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строком на один рік з моменту набрання рішення законної сили, без згоди (дозволу) та супроводу батька дитини - ОСОБА_4 до Республіки Польща у супроводі матері ОСОБА_3 . Позов обгрунтований наступними обставинами. Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 21.12.2016 року у справі № 697/2616/16-ц шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Син проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Вихованням сина та його розвитком займається позивач та бабуся хлопчика. Дитина через хворобу перебуває на обліку у Комунальному некомерційному підприємстві «Канівський центр первинної медико- санітарної допомоги» та потребує обстеження та лікування. Через незадовільний стан здоров`я дитини позивачем було прийнято рішення про обстеження та лікування дитини за кордоном. Найбільш прийнятними за умовами лікування та цінами є медичні заклади в Республіці Польща Орієнтовна необхідність проживання в Республіці Польща триватиме 1 рік. З цією метою позивач працевлаштувалась в даній країні та винайняла житло для проживання з дитиною. З метою виїзду за кордон, позивач звернулась до відповідача із пропозицією надати їй нотаріально завірений дозвіл. Але відповідач відмовив їй. В зв`язку з цим вона змішена звернутись до суду з даним позовом.

В судове засідання позивач 05.02.2020 не з`явилася, свої інтереси доручила представляти адвокату Потієнко Т.М., в попередніх засіданнях підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання 05.02.2020 не з`явився, свої інтереси доручив представляти адвокату Хорошун О.В. в попередніх судових засіданнях заперечував щодо задоволення позовних вимог, мотивуючи це тим, що позивач намагається вивезти сина за кордон на тривалий час, що унеможливить спілкування батька з ним.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог. В обгрунтування заперечень проти позову зазначила, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватися лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Вказала, що дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Крім того зазначила, що позич в обгрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що їх син хворіє та потребує обстеження. Проте довідка, яку вона надала не містить зазначення, що обстеження необхідно проводити саме в Республіці Польща. Також зазначила, що частиною лікування ерозивного гастродуоденіту вважається сувора дієта, а дитина навчається у 2-му класі спеціалізованій школі - Комунальному закладі «Канівська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів Черкаської обласної ради». Головною метою діяльності комунального закладу «Канівська загальноосвітня санаторна школа-інтернат І-ІІІ ступенів Черкаської обласної ради» є створення умов для медико-психолого-педагогічної реабілітації дітей, з хронічними неспецифічними захворюваннями органів травлення. Обстеження та лікування малолітнього Дамира можливе в межах України без виїзду за кордон на невизначений час, та порушення права ОСОБА_4 на особисте спілкування з сином та прийняття участі в його вихованні, і житті в цілому. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи органу опіки та піклування Каанівської міської ради в судове засідання 05.02.2020 не з`явилась, в попередніх засіданнях просила суд при вирішенні даного спору врахувати інтереси дитини.

Суд, вивчивши позовну заяву, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини між сторонами виникли внаслідок надання дозволу на виїзд дитини за межі України та регулюються Главою 13 Розділу ІІІ СК України, та Главою 22 ЦК України.

Судом встановлено, що рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 21.12.2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

Встановлено, що у шлюбі у сторін народилась дитина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_1 , актовий запис № 29.

З довідки про склад сім`ї виданої 27.12.2018 № 17254 вбачається, що ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю ОСОБА_3 .

З довідки Комунального некомерційного підприємства №Канівський центр МСД» Канівської районної ради № 3 від 02.01.2019 вбачається, що ОСОБА_5 стоїть на обліку з діагнозом «ерозивного гастродуоденіт».

З довідки Комунального закладу «Канівська загальноосвітня санаторна школа -інтернат І-ІІІ ступенів Черкаської обласної ради» від 28.01.2019 № 37 вбачається, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається в школі з 01.09.2017 року. Дитина на даний час проживає в сім`ї матері з рідною бабусею та дідусем, які забирають дитину зі школи додому . Мати ОСОБА_3 зі слів бабусі, перебуває на роботі в Польщі. Дитину забирала додому один раз восени та була присутня на Новорічному святі. Батько дитини ОСОБА_4 в навчальному році забирав дитину не більше 5 разів в родину своєї матері, при візитах цікавився навчальними досягненнями та матеріальними потребами дитини (а.с.27).

Як з`ясувалось в судовому засіданні та не оспорювалось сторонами по справі позивач ОСОБА_3 працює в Республіці Польща.

Під час судового розгляду представник Позивача надала суду Договір поручения укладений 04.01.2019 р. між ОСОБА_3 та заклад Drobinski Mosina на підтвердження працевлаштування Позивача в Республіці Польща, але даний Договір викладений на польській мові без відповідного перекладу, тому суд не може приймати як належний та допустимий доказ.

Згідно листа-відповіді на ухвалу суду від 13.02.2019 р. про витребування доказів Адміністрацією Держприкордонслужби України надано інформацію, що в період часу з 01.01.2019 р. по 10.01.2019 р. громадянами: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 державний кордон України не перетинався.

Відповідно до ст.ст. 141, 157 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

В ідповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст. 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом ст. 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18).

Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки.

Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 643/1090/17.

Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням цього Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та ст.ст. 141, 153, 157 СК України.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки не зазначення позивачем конкретної адреси місця перебування дитини, період поїздки та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини

Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 141, 258-259, 267, 268, ЦПК України, ст. 313 ЦК України, ст. ст. 141, 150, 154, 155, 157, 180 СК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Канівської міської ради про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 07.02.2020

Головуючий підпис Г . С . Русаков