№ провадження 2/495/1135/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю:

представника позивача: адвоката Васильєва П.О.

представника відповідача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/10347/19

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за договором позики, процентів за користування позикою, трьох процентів річних за прострочення від простроченої суми та інфляційних збитків,

В С Т А Н О В И В:

25.11.2019 року ОСОБА_2 (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_3 (далі по тексту відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики, процентів за користування позикою, трьох процентів річних за прострочення від простроченої суми та інфляційних збитків (а.с.2-10).

Так, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача:

- борг за договором позики від 21.08.2018 року в сумі 6 600 доларів США;

- проценти за користування позикою у розмірі 31 050 гривень 96 копійок;

- три проценти річних за прострочення зобов`язання у розмірі 4 260 гривень 82 копійки;

- інфляційні збитки з урахуванням індексу інфляції у розмірі 5 664 гривень;

- витрати по сплаті судового збору розподілені відповідно до чинного законодавства.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 21.08.2018 року ОСОБА_3 під складену 21.08.2018 року розписку позичив у ОСОБА_2 грошові кошти строком до 31.12.2018 року на загальну суму 6 600 доларів США та зобов ?язався їх повернути у встановлений строк в повному обсязі. Між тим, на теперішній час борг не повернуто.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження по справі № 495/10347/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів за користування позикою, трьох процентів річних за прострочення від простроченої суми та інфляційних збитків (а.с.56-57).

В судовому засіданні представник позивача адвокат Васильєв П.О., позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

В судовому засідання представник відповідача ОСОБА_1 , з позовними вимогами погодився частково. Зазначив, що основний борг за розпискою у розмірі 6 600 доларів США він визнає та відповідач згоден її повернути. Позовні вимоги в частині стягнення процентів за договором позики та інфляційних витрат не визнає, так як це непередбачено ні договором позики на діючим законодавством. Просив суд частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 .

Розглянувши позовну заяву, вислухавши учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів за користування позикою, трьох процентів річних за прострочення від простроченої суми та інфляційних збитків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, відповідно до складеної власноруч і без примушення 21.08.2018 року розписки, ОСОБА_3 21.08.2018 року отримав у борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 6 600 (шість тисяч шістсот) доларів США грн. та зобов`язався їх повернути у строк не пізніше 31.12.2018 року (а.с.14).

Між тим, борг, відповідно до розписки від 21.08.2018 року по теперішній час ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 так і не повернув.

За твердженням позивача, крім повернення боргу, відповідач зобов`язаний сплатити на його користь проценти від суми позики за користування позикою, три відсотки річних з простроченої суми та інфляційні збитки з урахуванням індексу інфляції.

Викладені обставини свідчать про те що, між сторонами виникли правовідносини, що витікають з договору позики, які регулюються нормами Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.ст. 509, 510, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Загальними умовами зобов`язання є те, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ст.ст. 525, 625 ЦК України).

Згідно із ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч.2 ст.1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 Цивільного кодексу України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 1047 Цивільного кодексу України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст.207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Крім того, згідно із ч.ч. 1, 3 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як вбачається з написаної ОСОБА_4 власноруч і без примушення розписки від 21.08.2018 року, укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем ОСОБА_2 , грошової суми в розмірі 6 500 дол. США позичальнику ОСОБА_3 .

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13 та від 24.02.2016 року по справі № 6-50цс16, за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права та постанові Верховного Суду від 08.07.2019 року по справі № 524/4946/16-ц.

Як встановлено матеріалами справи та було вище зазначено, ОСОБА_3 в порушення зазначених вище норм чинного законодавства, умов Договору позики від 21.08.2018 року та написаної 21.08.2018 року власноруч і без примушення розписки, не повернув ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі6 600 дол. США до сих пір, у зв`язку з чим така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в примусовому порядку.

В матеріалах справи наявний оригінал розписки від 21.08.2018 року (а.с.95), яка свідчить про те, що відповідач дійсно позичені гроші позивачу не повернув.

Відповідно до розрахунків відсотків за користування грошовими коштами, 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та інфляційних збитків, зроблених позивачем та перевірених судом (а.с.22-24):

-розмір процентів за користування позикою за період з 21.08.2018 року по 20.11.2019 року у розмірі 15,5% річних від 6 600 доларів США, що за офіційним курсом НБУ, еквівалентні 160 000 грн. складає 31 050 грн. 96 коп.;

-три відсотка річних від простроченої суми за період з 01.01.2019 року по 20.11.2019 року складає 4 260 грн. 82 коп.;

-інфляційні збитки складають 5 664 грн.

Відповідно до ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За приписами статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частин 1 та 2).

Крім того, слід зазначити і те, що право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням зазначеного індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Між тим, суд вважає, що в даному випадку підлягають задоволенню лише позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення на його користь з ОСОБА_3 розміру процентів за користування позикою за період з 21.08.2018 року по 20.11.2019 року у розмірі 15,5% річних від 6 600 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентні 160 000 грн., що складає 31 050 грн. 96 коп., три відсотка річних від простроченої суми за період з 01.01.2019 року по 20.11.2019 року, що складає 4 260 грн. 82 коп., а в задоволенні вимог про стягнення витрат від інфляції в розмірі 5 664 грн. слід відмовити, з наступних підстав.

За змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Оскільки між сторонами виникли правовідносини на підставі розписки від 21.08.2018 року, за змістом якої ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в іноземній валюті 6 600 доларів США, позивачем помилково застосовано до таких грошових зобов`язань положення закону в частині нарахування індексу інфляції, який регулює порядок сплати боргу, визначеного у гривнях.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 27.01.2016 року по справі № 6-771цс15, за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування норм матеріального права, яка відповідно до ст.360-7 Цивільного процесуального кодексу України, є обов`язковою для застосуванню.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 76-77 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про частковузаконність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів за користування позикою, трьох процентів річних за прострочення від простроченої суми та інфляційних збитків,у зв`язку з чим такий позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд позовної заяви підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 15-16, 202, 207, 509-510, 525-526, 530, 612, 625, 640, 1046-105Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 12-13, 76-81, 141, 247, 258-259, 263-265, 267-268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, процентів за користування позикою, трьох процентів річних за прострочення від простроченої суми та інфляційних збитків задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 21.08.2018 року у розмірі 6 600 (шість тисяч шістсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) проценти за користування позикою у розмірі 31 050 (тридцять одна тисяча п`ятдесят) гривень 96 (дев`яносто шість) копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 4 260 (чотири тисячі двісті шістдесят) гривень 82 (вісімдесят дві) копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір за розгляд позовної заяви в розмірі 1 959 (одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень 95 (дев`яносто п`ять) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено 02.10.2020 року.

Суддя В.В. Мишко