Справа № 542/693/19
Провадження №2/525/64/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.02.2020 Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Хоролець В.В., при секретарі Хоменко М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в селищі Велика Багачка Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

З позовної заяви ОСОБА_1 , по якій судом відкрито спрощене позовне провадження (а.с.22) вбачається, що 17 серпня 2018 року, внаслідок неправомірних дій третіх осіб, позивачем ОСОБА_1 було переказано кошти у сумі 2000 гривень на банківський рахунок по реквізитам платіжної карти ПАТ «Приват банк» № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_2 (відповідача у справі), які остання відмовляється повертати. Позивач зазначає, що вони з відповідачем жодних договорів не укладали, отже договір не є укладеним, а тому перераховані кошти отримані відповідачем без достатньої правової підстави, а відтак підлягають стягненню з відповідача.

Позивач ОСОБА_1 також вказує в позові, що в інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 визначені терміни: неналежний отримувач - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок, або видана їй у готівковій формі; неналежний платник особа, з рахунку якої помилково, або неправомірно переказана сума коштів. Таким чином, відповідач у справі являється неналежним отримувачем особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок, внаслідок неправомірних дій третіх осіб, що підтверджено довідкою, виданою органами Національної поліції Полтавської області та витягом з ЄРДР.

Посилаючись на вищевикладені обставини, положення ст.1212 ЦК України, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з цивільним позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути на його користь з відповідача у справі грошові кошти в сумі 2000 грн., а справу розглянути за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.а.с.1-2).

Відповідно до ухвали Новосанжарського районного суду Полтавської області від 01.08.2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів було направлено до Великобагачанського районного суду Полтавської області за підсудністю, для розгляду по суті (а.с.15).

Як вбачається з листа Радивонівського старостинського округу від 01.07.2019 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована в с. Радивонівка Великобагачанського району Полтавської області (а.с.13).

Ухвалою суду від 05.09.2019 року було відкрите спрощене позовне провадження за вищевказаним позовом і розгляд справи призначений на 08.11.2019 року (а.с.22); також відповідачу було направлено копію позовної заяви та копії доданих до неї документів за місцем реєстрації відповідача у справі ОСОБА_2 , які остання отримала 27.09.2019 року (а.с.27). Судове засідання з 08.11.2019 року було відкладено на 09.12.2019 року, відповідачу за місцем його реєстрації було направлено судову повістку на 09.12.2019 року. 09.12.2019 року розгляд справи відкладено на 10.01.2020 року в зв`язку з неявкою відповідача, згодом розгляд справи було відкладено на 05.02.2020 року з поважних причин, в зв`язку з неявкою відповідача та викликом її в судове засідання через розміщення оголошення на офіційному сайті Судової влади України. Як вбачається з поштової кореспонденції, відповідачка ОСОБА_2 за місцем своєї реєстрації не проживає, в судове засідання 05.02.2020 року не з`явився, однак, в силу положень ст.128 ЦПК України та положень ч.11 ст.128 ЦПК України вона вважається такою, що належним чином сповіщена про день і час розгляду справи (а.с.а.с.42-43 оголошення на веб-сайті судової влади було опубліковано належним чином).

Позивач у справі ОСОБА_1 засобами електронного зв`язку направив до суду письмове клопотання про підтримання заявленого позову та про розгляд справи у його відсутність, в зв`язку зі станом здоров`я і значною відстанню від місця його перебування. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі (а.с.28).

У зв`язку з викладеним, суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні 05.02.2020 року у відсутність учасників справи на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами).

Суд, вивчивши матеріали справи і давши їм належну оцінку приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 15 ЦК України (норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року.

Відповідно до змісту статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України.

Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

У пункті 42 рішення «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року).

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір.

Як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2018 року, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Тобто, право визначення кола відповідачів у конкретній справі належить виключно позивачу, який звертається з відповідними позовними вимогами до суду.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що даним позивачем при зверненні до суду з відповідним цивільним позовом визначено такий суб`єктний склад учасників справи відповідачем у справі визначено фізичну особу ОСОБА_2 (а.с.1).

Судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , він зареєстрований у встановленому порядку на проживання в АДРЕСА_1 (а.с.а.с.1,6). Відповідач у справі ОСОБА_2 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , за відомостями виконавчого комітету Кунцівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області на території Кунцівської сільської ради не зареєстрована (згідно даних домової книги № 2 с. Кунцеве 13.03.2015 року вибула в с. Радивонівка Великобагачанського району Полтавської області (а.с.10). Зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача у справі ОСОБА_2 також підтверджується даними виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради Радивонівського старостинського округу, вона зареєстрована у встановленому порядку на проживання в селі Радивонівка Великобагачанського району Полтавської області (а.с.13).

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 згідно платіжного доручення № від 17.08.2018 року перерахував через ПАТ КБ «Приват Банк» з рахунку № НОМЕР_2 на ім`я відповідачки по справі ОСОБА_2 на рахунок № НОМЕР_3 грошові кошти в сумі 2000 гривень. В коментарях до платежу вказано: «Переказ власних коштів; отримувач даних коштів вказано ОСОБА_2 » (а.с.3).

З повідомлення слідчого СВ Полтавського відділу поліції № 2 м. Полтава вбачається, що подана заява про кримінальне правопорушення, а саме шахрайського заволодіння грошовими коштами ОСОБА_1 , який проживає АДРЕСА_1 прийнята та зареєстрована в ЄРДР реєстраційний № 0001245 за ч.1 ст.190 КК України (а.с.4).

З копії витягу з ЄРДР від 20.10.2018 року вбачається, що 20.10.2018 року до ВП № 2 Полтавського ВП надійшла ухвала Октябрського р/с м. Полтава про внесення відомостей, а саме, про те, що 17.08.2018 року в ході купівлі продажу бензопили, невстановлена особа на ім`я Максим заволоділа грошовими коштами в сумі 2000 гривень, які ОСОБА_1 перерахував на картку «Приват банку» НОМЕР_4 , спричинивши потерпілому матеріальних збитків на суму 2000 грн. (а.с.5).

Отже, загальна сума грошових коштів, які були перераховані позивачем ОСОБА_1 на картку «Приват банку» № НОМЕР_4 , яка належить відповідачу ОСОБА_2 становить 2000 грн. Вищевказані грошові кошти ОСОБА_2 не були повернуті позивачу у справі ОСОБА_1 .

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України ).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч.1 ст.1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої ст.509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього УКодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами 1 та 2 ст.205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч.1 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст.11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст. 11,600, 601, 604-607,609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач у справі ОСОБА_2 набула кошти від ОСОБА_1 без існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не передбачений договором, тобто, слід дійти висновку, що кошти в сумі 2000 грн. відповідач у справі набула без достатньої правової підстави. Доказів про зворотнє відповідач у справі суду не надавала. Отже, враховуючи аналіз вищевказаних положень ЦК України, проаналізувавши зміст поданих на підтвердження заявлених позовних вимог ОСОБА_1 доводів та доказів з позиції ст.ст.76,77,80-81,89 ЦПК України, суд вважає, що відповідач у справі ОСОБА_2 набула грошові кошти від позивача ОСОБА_1 в сумі 2000 грн. без достатньої правової підстави у розумінні норм ст.1212 ЦК України, отже, в сукупності вищевикладених та встановлених обставин, вбачаються передбачені підстави для задоволення заявлених позовних вимогОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду (04.06.2019 року первинно до Новосанжарського районного суду Полтавської області) позивач у справі не сплачував судовий збір, оскільки в силу ст.5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від його сплати, так як є інвалідом другої групи загального захворювання (а.с.6). Враховуючи викладене, зміст положень ст.ст.133,141 ЦПК України, а також те, що суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , судові витрати у справі (по сплаті судового збору) підлягають стягненню з відповідача у справі ОСОБА_2 в сумі 768 грн.40 коп. в дохід Державного бюджету України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.15,16,202,207,509,1212 ЦК України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.ст.4,5,11,12,13,76-80,81,83,89,128,133,141,247,259,263-265,272-273,274-279 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстрованої у встановленому законом порядку на проживання в с. Радивонівка Великобагачанського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , жителя АДРЕСА_1 безпідставно отримані кошти у сумі 2000 (дві тисячі) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , зареєстрованої у встановленому законом порядку на проживання в с. Радивонівка Великобагачанського району Полтавської області судові витрати по справі (судовий збір) в дохід Державного бюджету України в сумі 768 грн.40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до пп.15.5 п.15 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Великобагачанський районний суд Полтавської області.

На виконання п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України судом зазначається повне найменування сторін: позивач ОСОБА_1 , зареєстрований у встановленому законом порядку на проживання в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 , паспортні дані суду не відомі; відповідач ОСОБА_2 , зареєстрована у встановленому законом порядку на проживання в с. Радивонівка Великобагачанського району Полтавської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , паспорт серії НОМЕР_7 .

Повний текст рішення складений 10.02.2020 року.

Суддя В.В.Хоролець