Справа № 461/6475/19 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/921/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

секретаря: Матяш С.І.,

з участю: представника ОСОБА_1 - адвоката Найди І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - відділ Служби у справах дітей Галицького району Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділу Служба у справах дітей Галицького району Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування заявленого позову покликалась на те, що 18.02.2006 року між позивачем та відповідачем Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області було зареєстровано шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_3 . Позивач стверджувала, що починаючи з травня 2014 року донька проживає з разом з нею та знаходиться на повному її утриманні. Вихованням дитини, всестороннім піклуванням про неї, забезпеченням усіх її потреб займається позивач. Зазначає, що батько дитини протягом тривалого періоду часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань стосовно дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, стан її здоров`я, навчання, не забезпечує її щоденних потреб, а саме: харчування, одяг та інше. Останній раз батько бачився з донькою навесні 2017 року та з цього часу в Україні відповідач не з`являвся, жодних контактів з ОСОБА_3 не підтримує та не ініціює, не вітає її зі святами. Зазначає, що за зверненням ОСОБА_2 орган опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 . Просила позов задоволити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 29 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору відділ Служби у справах дітей Галицького району Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 . Вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Стверджує, що при ухваленні рішення від 29.01.2020 року суд не врахував висновку органу опіки та піклування Галицької районної адміністрації від 13.12.2019 року, у якому вказується щодо доцільності позбавлення Відповідача батьківських прав, з підстав того, що такий висновок прийнятий, на переконання суду, передчасно, без достатніх правових підстав, не в повній мірі мотивований та не містить однозначного обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на малолітню доньку і захисту її інтересів, що не суперечить вимогам ч. 6 ст. 19 СК України. Однак у оскаржуваному рішенні, суд, вказавши, що існує певна невмотивованість та неоднозначність висновку органу опіки і піклування, не зазначив, з врахування яких факторів та на підставі чого суд дійшов до такого висновку. Вважає, що висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав стосовно малолітньої ОСОБА_3 , повинен був братися до уваги та розглядатися судом, як такий, що є обґрунтований, достовірний та захищає інтереси дитини.

Так, органи опіки та піклування в повній мірі виконали свої обов`язки: з`ясували думку позивача, педагогів, сусідів, інших осіб, обстежили умови проживання ОСОБА_3 , впевнились у комфорті дитини та її умовах проживання, відтак прийшли до обґрунтованого висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Крім того, висновок ґрунтується не лише на фактах, які з встановлені органом опіки і піклування, а й інших документах, які підтверджують відсутність участі батька в сім`ї. Зокрема, йдеться про характеристику, яка надана ТзОВ "УОЛД СКУЛ Львів" та характеристику, видану ЛКП "Княже місто" від 20.08.2019 року №332. Також у даному висновку належним чином наведені положення законодавства, якими орган опіки і піклування керувався при розгляді справи про позбавлення батьківських прав. Стверджує, що варто врахувати, що повноваження для надання такого висновку були саме у органу опіки і піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, висновок наданий із дотриманням законодавства.

Вважає, що відсутність батька у житті дитини, ухилення від своїх батьківських обов`язків більше, ніж 6 років, є ґрунтовною підставою для звернення до органу опіки і піклування та отримання достовірного висновку про позбавлення батьківських прав, та очевидно аж ніяк не може свідчити про передчасність висновку органу опіки і піклування.

Також стверджує, що при ухваленні рішення, судом не було враховано того, що у діях Відповідача наявні всі ознаки ухилення від виконання батьківських обов`язків і є підстави для покладення відповідальності - позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 . Навіть після подання нею позовної заяви про позбавлення батьківських прав, Відповідач не вчинив жодних дій, які б свідчили про бажання батька брати участь у житті дитини, натомість Відповідач продовжує ігнорувати виконання своїх батьківських обов`язків, що дає підстави вважати, що його поведінка корекції не підлягає.

Відповідач не звертався ані до органів опіки і піклування, ані до суду щодо участі у вихованні своєї дитини ОСОБА_3 , що свідчить про те, що жодних перешкод у вихованні дитини йому не чиниться, а також те, що бажання опікуватись дитиною у нього відсутнє, дитина йому байдужа і дії його стосовно неї є свідомими, умисними, вольовими.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задоволити.

21 серпня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Найда І.А. подала до суду пояснення (відзив) на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 січня 2020 року залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

У судове засідання 25 серпня 2020 року належним чином повідомлена апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи ОСОБА_2 не з`явилась, подала суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що її адвокат перебуває у відпустці.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

Розглянувши вищезгадане клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення такого клопотання, з огляду на наступне.

Європейський суд з прав людини вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачити відповідні юридичні норми (ZHUK v. UKRAINE, № 45783/05, § 32, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1), досліджуючи при цьому докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2), а частиною 2 статті 372 цього Кодексу встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дана справа перебуває в провадженні суді апеляційної інстанції з березня 2020 року і у всіх учасників справи було достатньо часу для наведення свої доводів у поданому до суду позові, запереченні на позов, письмових поясненнях, апеляційній скарзі та відзиві на скаргу тощо.

Клопотання ОСОБА_2 до задоволення не підлягає, оскільки не підтверджене належними та допустимими доказами.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Найди І.А., на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав відносно дитини є винятковим заходом впливу, який повинен застосовуватися лише у випадку, коли виправлення батька є неможливим та існує така необхідність з врахуванням інтересів дитини, позивачем не надано доказів того, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо доньки, відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частина 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Стаття 166 СК України передбачає, що позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини № НОМЕР_1 .

18.02.2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстровано Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що зроблено відповідний актовий запис №343, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 .

Відповідно до характеристики директора школи ОСОБА_4 , ОСОБА_3 навчається в першому класі ТзОВ «УОЛД СКУЛ ЛЬВІВ». За період навчання, мати ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , цікавиться успіхами дитини, приводить та забирає доньку зі школи, відвідує індивідуальні конференції, які проводяться в школі. Батько дитини, жодного разу за період навчання дочки в школі, на зустрічі не приходив, з вчителями не спілкувався.

Згідно акту про проживаючих осіб в житловому приміщенні від 05.08.2019 року, складеного представниками обслуговуючої організації ЛКП «Княже місто», ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що також це підтверджують сусіди.

21.08.2019 року ОСОБА_2 звернулася до голови Галицької районної адміністрації м. Львова із заявою щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 /а.с.29/.

13.12.2019 року Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради, як органом опіки та піклування, надано висновок №2608-5429 «Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », відповідно до якого Галицька районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Неможливість ОСОБА_1 в повній мірі виконувати батьківські обов`язки викликана в певній мірі неприязними відносинами, які склалися між батьками.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції підставно не врахував висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки представником Відділу Служба у справах дітей Галицького району Управління «Служба у справах дітей» Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради в судовому засіданні не доведено та не надано суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав.

Крім того, з копій підтвердження банківських переказів коштів, вбачається, що відповідач регулярно, протягом 2018 та початку 2019 років, надсилав кошти позивачу на утримання дитини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, давши належну оцінку доказам, наданим сторонами, дійшов до вірного та обгрунтованого висновку про те, що для застосування такої підстави для позбавлення батьківських прав, як ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка передбачена п. 2 ч.1 ст. 164 СК України, необхідним є встановлення винної поведінки матері (батька), свідомого нехтування нею (ним) своїми обов`язками.

Водночас наявність вказаних обставин позивачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, належними та допустимими доказами не доведено, а надані ОСОБА_2 докази не є беззаперечними доказами небажання батька піклуватись про свою дочку та брати участь у її вихованні.

А відтак, встановивши відсутність винної поведінки відповідача, відсутність доказів на підтвердження свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, яка повинна виховуватися і матір`ю, і батьком, суд першої інстанції вірно зазначив в оскаржуваному рішенні про передчасність застосування до батька дитини такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, про недоцільність його застосування щодо ОСОБА_1 .

Безпідставними є покликання апелянта на те, що суд не врахував висновку органу опіки та піклування Галицької районної адміністрації від 13.12.2019 року, у якому вказується щодо доцільності позбавлення Відповідача батьківських прав, оскільки суд першої інстанції надав йому оцінку та прийшов до вірного висновку, що органом опіки та піклування, не доведено та не надано суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав. Крім того даний висновок було складено за відсутності відповідача і такий базується лише на акті обстеження матеріально - побутових потреб умов сім`ї та поясненнях заявника. Відповідно до судової практики висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду, і може враховуватися при ухваленні рішення судом або не враховуватися.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 29 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01.09.2020 року.

Головуючий: О.М. Ванівський

Судді: Н.П. Крайник

О.Я. Мельничук