Справа № 346/2303/14-ц
Провадження № 22-ц/4808/346/20
Головуючий у 1 інстанції Веселов В. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договоромза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 серпня 2014 року під головуванням судді Веселова В.М. у м. Коломия

в с т а н о в и в:

У квітні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» (далі - ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 131 754,48 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між Публічним акціонерним товариством «Фольксбанк» та ОСОБА_1 12.12.2007 укладено кредитний договір № 06-2/60К7.

Відповідно до умов укладеного договору банк надав відповідачу кредит у розмірі 33 480,48 доларів США (що станом на дату укладення договору становило 267 509,04 грн) зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку встановлених кредитним договором з кінцевим терміном повернення коштів не пізніше 11.12.2014.

ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за кредитом належним чином не виконував, внаслідок чого в нього станом на 10.04.2014 утворилася заборгованість в розмірі 131 754,48 грн, з яких 129 962,48 грн основний борг та 1 700 грн штрафні санкції.

Між ПАТ «Фольксбанк» та ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» 23.02.2012 укладено договір відступлення права вимоги № 23/02-12, за яким ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» отримало право вимоги за укладеним кредитним договором між ПАТ «Фольксбанк» та відповідачем.

Посилаючись на те, що основними умовами надання кредиту є безумовне його повернення, строковість, платність, цільова спрямованість та забезпеченість, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 06-2/60К7 від 12.12.2007 у розмірі 131 754,48 грн та понесені судові витрати у справі.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 серпня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» заборгованість по кредитному договору №06-2/60К7 від 12.12.2007 року в сумі 131 754, 48 грн та 1 317,54 грн судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивував тим, що 30 серпня 2010 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В. здійснено виконавчий напис № 515 на договорі застави № 3870 від 13.11.2007, який вчинено на звернення стягнення на рухоме майно.

Зазначає, що його зобов`язання перед банком виконані в повному обсязі шляхом реалізації заставленого майна автомобіля марки Mitsubishi Outlandеr, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , чорного кольору.

З 2011 року він не отримував жодних претензій, позовних заяв чи судових повісток та йому не було відомо про існування заборгованості перед банком або іншими особами.

Вказує, що суд першої інстанції не дослідив належним чином договір уступки права вимоги та не врахував, що вказаний договір за своєю природою є договором факторингу.

Крім того, із даних інформаційної системи Нацкомфінпослуг позивач не є фінансовою установою, тому не має права бути кредитором у зобов`язанні.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» вказує, що твердження відповідача, щодо того, що у 2011 році відбулося реальне виконання виконавчого напису нотаріуса не відповідає дійсності.

Відповідач звертався до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, проте, ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 31 жовтня 2011 року вказану заяву залишено без розгляду і державним виконавцем МВ ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про поновлення виконавчого провадження.

Зазначає, що відповідач не надав суду доказів виконання зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі.

Крім того, договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 23/02-12, укладений між ПАТ «Фольксбанк» та ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал», не визнано в судовому порядку недійсним.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п. 9 розд. XIIІ «Перехідні положення» Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України» справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з його неявкою не вбачає.

Вислухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.12.2007 між ПАТ «Фольксбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 06-2/60К7, згідно із яким відповідачу надано кредит в розмірі 33 480,48 доларів США, що станом на дату укладення кредитного договору становить 267 509,04 грн, зі сплатою 10,99 % на рік, з кінцевим терміном повернення 11 грудня 2014 року (т. 1 а.с. 18-21).

Згідно з п. 1.1., 1.4. договору банк зобов`язувався надати відповідачу кредитні кошти в сумі 34 480,48 доларів США строком на 7 років для придбання автомобіля.

Відповідно до п. 1.2. вищевказаного договору відповідач зобов`язувався повернути банку основну суму договору кредиту частинами згідно з графіком платежів згідно додатку № 1 до 11 грудня 2014 року. Згідно п. 4 договору передбачено нарахування процентів за користування кредитом.

Згідно п. 2.1. кредитного договору виконання зобов`язань за таким забезпечується заставою автомобіля Mitsubishi Outlandеr, 2007 року випуску, згідно з договором застави.

У п. 5.2.11. кредитного договору визначено випадки, у яких позичальник зобов`язується повністю повернути кредит та сплатити нараховані відсотки, а також можливі пеню та штрафні санкції, незалежно від строку виконання зобов`язань.

Відповідно до п. 5.3.1. кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за таким банк має право списати з рахунків позичальника суму боргу на підставі свого наказу про примусову сплату боргового зобов`язання, звернути стягнення на предмет застави (іпотеки) інше забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором від поручителя (гаранта).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та ПАТ «Фольксбанк» укладено договір застави транспортного засобу. 30.08.2010 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В. здійснено виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на транспортний засіб марки Mitsubishi модель Outlandеr, 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , номер шасі НОМЕР_2 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 з метою задоволення вимог ПАТ «Фольксбанк» на загальну суму 190 583,45 грн. Вказані обставини визнаються сторонами та зазначаються ними, зокрема, у апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, і у суду немає обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Постановою старшого державного виконавця МВ ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції Кіщука М.П. від 28.09.2010 про відкриття виконавчого провадження № 21597672 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 515, виданого 30.08.2010 приватним нотаріусом Топоровською Н.В., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фольксбанк» 190 583,45 грн. (т. 1 а.с. 163)

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 31.10.2011 у справі № 2-97/11 позовну заяву ОСОБА_1 до ВАТ «Електрон Банк», Івано-Франківське відділення № 7 ВАТ «Електрон Банк» (н.н. ПАТ «Фольксбанк»), треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Топоровська Н.В., міський відділ ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, залишено без розгляду, у зв`язку з чим постановою старшого державного виконавця МВ ДВС Коломийського міськрайонного управління юстиції Кіщука М.П. від 14.11.2011 виконавче провадження № 21597672 було поновлено (т. 1 а.с.164, 171).

Між ПАТ «Фольксбанк» та ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» 23.02.2012 укладено договір відступлення прав вимоги № 23/02-12 (т. 1 а.с. 4-12).

Відповідно до п. 1.1. даного договору ПАТ «Фольксбанк» відступає позивачу за плату належні банку права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, укладеними між банком та боржниками.

Згідно п. 1.2. договору відступлення прав вимоги ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал», заміняє ПАТ «Фольксбанк» у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості, та набуває всіх прав (в тому числі прав грошових вимог) банку за цими кредитними договорами, а також права заставодержателя за договорами обтяження майна.

Відповідно до п. 6.2.3. цього договору права вимоги переходять до нового кредитора з моменту здійснення оплати передбаченої п. 7.1. договору та підписання акту приймання-передачі відповідного паперового реєстру боржників (додаток №3), після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників.

ПАТ «Фольксбанк» та ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» 23.02.2012 складено акт приймання-передачі реєстру боржників, який є невід`ємною частиною договору відступлення прав вимоги 23/02-12, згідно якого банк передав, а товариство прийняло реєстр боржників кредитора, зокрема і по кредитному договору № 06-2/60К7 від 12.12.2007р., за яким відповідач є боржником (т. 1 а.с. 13).

У зазначеному акті визначено загальну суму заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 23.02.2012 року у розмірі 192 205,48 грн, з яких: 185 477,81 грн заборгованість по тілу кредиту; 5 027,67 грн заборгованість по відсотках; 1 700,00 грн судові витрати.

В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості за кредитним договором, згідно з яким заборгованість ОСОБА_1 перед банком становить 131 754,48 грн, з яких 129 962,48 грн - основний борг та 1 700 грн - штрафні санкції (т. 1 а.с. 14).

Відповідно до ч.1 та п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 18 ЦК України передбачено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 зазначеної статті до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч.1 ст. 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 60 ЦПК України 2004 року, ст. 81 ЦПК України).

Звертаючись з позовом, ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» посилалося на невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та наявність заборгованості за таким, натомість відповідач вказує на відсутність заборгованості у зв`язку з тим, що відбулася реалізація заставленого майна та виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого здійснювалася така реалізація, завершене у зв`язку із фактичним виконанням виконавчого документа.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що відповідач порушив умови укладеного кредитного договору, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за таким, застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 525, 526, 625, 629, 1046, 1054 ЦК України, та дійшов висновку про доведеність позовних вимог.

Однак колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, виходячи з наступного.

Застава є способом забезпечення зобов`язань, у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про заставу» ).

Згідно ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.ч. 1, 6, 7 ст. 20 Закону України «Про заставу», в редакції станом на момент вчинення виконавчого напису, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет застави в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції Закону № 3795-VI від 22.09.2011) обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, реалізацію заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Згідно ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

З урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна.

Тлумачення вищенаведених норм права дає підстави для висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Метою вчинення виконавчого напису є надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.

ПАТ «Фольксбанк», реалізуючи свої права визначені кредитним договором та договором застави, звернувся до приватного нотаріуса із заявою про звернення стягнення на предмет застави, яким 30.08.2010 здійснено виконавчий напис з метою задоволення вимог банку на загальну суму 190 583,45 грн.

Таким чином, банк змінив строк виконання основного зобов`язання шляхом звернення стягнення на предмет застави за виконавчим написом нотаріуса. Крім того, такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року справа № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), відповідно до якої якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, ПАТ «Фольксбанк», змінивши строк виконання основного зобов`язання та обравши способом захисту свого порушеного права звернення до приватного нотаріуса із заявою про звернення стягнення на предмет застави, не реалізував свого права на стягнення всієї заборгованості за кредитним договором у судовому порядку.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, а відповідно до п. 15 ч. 1 цієї статті - якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача заставодержателя. Аналогічні положення щодо підстав завершення виконавчого провадження містилися і у редакції вказаного закону, яка діяла до 05.01.2017 року, зокрема у п. 8 ч. 1 ст. 47 та п. 8 ч. 1 ст. 49 цього закону.

ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» заперечує твердження відповідача про фактичне виконання виконавчого напису, однак матеріали справи не містять будь-яких доказів, які свідчать про те, що в результаті використання кредитором свого права на задоволення своїх вимог в позасудовому порядку шляхом звернення стягнення на заставлене майно згідно виконавчого напису нотаріуса не надійшло достатньо коштів для погашення заборгованості в розмірі 190 583,45 грн та про результати виконавчого провадження, а також на покриття яких саме складових кредитної заборгованості були зараховані грошові кошти, отримані від реалізації предмета застави.

При цьому, у відзиві на апеляційну скаргу позивач посилається на вимоги ч. 4 ст. 591 ЦК України щодо права на отримання суми, якої не вистачає для покриття вимог заставодержателя, однак у разі звернення стягнення на заставлене майно для задоволення своїх вимог в позасудовому порядку згідно виконавчого напису, який пред`явлено до примусового виконання, таке право може бути використано заставодержателем лише після завершення виконавчого провадження у зв`язку з недостатністю коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), для задоволення вимог стягувача заставодержателя.

Крім того, за змістом ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), та ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником, у разі вибуття кредитора в зобов`язанні він замінюється правонаступником та, відповідно, змінюється сторона виконавчого провадження її правонаступником. При цьому, для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості (а.с. 14), інформація у якому не є деталізованою та підтвердженою виписками з особового рахунку відповідача, не є підставою для задоволення позову з урахуванням правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 30.01.2018 у справі № 161/16891/15-ц.

Також суд першої інстанції не дослідив, на покриття яких саме складових кредитної заборгованості були зараховані грошові кошти, отримані від реалізації предмета застави, не з`ясував період, за який підлягали стягненню з боржника проценти з урахуванням того, що строк кредитного договору закінчилася 30 серпня 2010 року. Тому колегія суддів вважає, що передчасним є висновку суду про задоволення позовних вимог кредитора у повному обсязі.

Крім того, у суді апеляційної інстанції представником відповідача заявлено про застосування строків позовної давності до вимог позивача (т. 2 а.с. 1-4).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 200/11343/14-ц викладено висновки щодо можливості подання заяви про застосування позовної давності у апеляційній інстанції, оскільки факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Згідно ч. 1 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Таким чином, у позивача перебіг позовної давності за його вимогами почався з 30.08.2010, тобто з дня вчинення виконавчого написупро звернення стягнення на предмет застави, оскільки нотаріусом підтверджено право на дострокове стягнення заборгованості по кредитному договору в розмірі 190 583,45 грн, а він звернувся з позовом у квітні 2014 року, тобто поза межами позовної давності.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а також у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Звернення стягнення на предмет застави не вказане у ст. 264 ЦК України як окрема підстава переривання перебігу позовної давності, а також не може вважатися діями, що свідчать про визнання боржником свого боргу, чи прирівнюватись до пред`явлення позову. Звернення стягнення є реалізацією заставодержателем свого права, передбаченого кредитним договором та договором застави, і є підставою припинення цього права.

Разом з тим, пропуск позивачем строку позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог у разі, якщо судом встановлено їх обґрунтованість та порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відхилення посилань апелянта на застосування у даній справі позовної давності у зв`язку з тим, що за встановлених судом обставин позовні вимоги не є обґрунтованими з підстав, зазначених позивачем у позовній заяві, тому відмова у позові за пропуском позовної давності у даному випадку не допускається.

Також колегія суддів вказує на неможливість застосування до спірних правовідносин приписів ч. 4 ст. 591 ЦК України, оскільки позивачем вимоги позову з таких підстав не заявлялися та ним не надано будь-яких доказів, які містять дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин для застосування вказаних норм ЦК України.

Щодо посилань ОСОБА_1 у скарзі на те, що в матеріалах справи відсутні докази щодо його повідомлення про відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15.

Відповідно до статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання виконання боржником зобов`язання первинному кредитору належним.

Неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань.

З огляду на викладене, саме по собі неповідомлення позичальника про відступлення права вимоги, на що посилається відповідач, не припиняє зобов`язань сторін за кредитним договором і не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора.

Враховуючи вищенаведене та положення ст. 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, з ТзОВ «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» слід стягнути на користь ОСОБА_1 1 976,40 грн витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, визначених цією нормою.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18 серпня 2014 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» (03035, м. Київ вул. Сурікова 3А, ) на користь ОСОБА_1 (інд. № НОМЕР_3 ) 1 976,40 грн (одну тисячу дев`ятсот сімдесят шість гривень 30 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п.2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2020 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський