КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/2182/2020 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

30 січня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Лівінського С.В.

за участю секретаря: Климчук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про зобов`язання сплатити прострочену заробітну плату, середній заробіток за невиплату належних сум у день звільнення та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про зобов`язання сплатити прострочену заробітну плату, середній заробіток за невиплату належних сум у день звільнення та відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 30 березня 2018 року він був звільнений з роботи у ПрАТ «Рівнеазот» за угодою сторін за ст. 36 КЗпП України. Проте грошових розрахунків ПрАТ «Рівнеазот» з ним не провів.

На час звільнення заборгованість товариства по заробітної платі складала 35 100,21 грн, проте її так і не було виплачено.

Просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за лютий-червень 2017 року у розмірі 35 100,21 грн з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми до дня винесення рішення, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2018 року по день винесення рішення та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про зобов`язання сплатити прострочену заробітну плату, середній заробіток за невиплату належних сум у день звільнення та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (; адреса місцезнаходження: м. Рівне, РІВНЕ-17) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) заборгованість по заробітній платі за період з лютого 2017 року по червень 2017 року у розмірі 35 100 (тридцять п`ять тисяч сто) гривень 21 копійка; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 березня 2018 року по 15 квітня 2019 року у розмірі 153 902 (сто п`ятдесят три тисячі дев`ятсот дві) гривні 00 копійок з відрахуванням обов`язкових платежів до державного бюджету; моральну шкоду у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок; судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (; адреса місцезнаходження: м. Рівне, РІВНЕ-17) в дохід держави судові витрати у розмірі 1 235 (одна тисяча двісті тридцять п`ять) гривень 22 копійки.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що воно винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права, з неповним та всебічним дослідженням всіх обставин справи та невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилався на те, що судом першої інстанції не вірно застосовано обчислення середньозаробітної плати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України за №100 від 08.02.1995 року.

Просив, змінити рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2019 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 31 березня 2018 року по 15 квітня 2019 року у розмірі 153 902,00 на 153 641, 80 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом першої та апеляційної інстанції було встановлено, що 04 січня 2012 року позивач був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів до відповідача, що підтверджується записом за № 22 у трудовій книжці (а.с.12).

30 березня 2018 року позивач був звільнений з роботи у ПрАТ «Рівнеазот» за угодою сторін за ст. 36 КЗпП України (а.с.13).

На час звільнення позивача заборгованість товариства по заробітної платі складала 35 100,21 грн, проте її так і не було виплачено.

Відповідно до довідки ПрАТ «Рівнеазот» від 18.02.2019 заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем за період з лютого 2017 року по червень 2017 року складає 35 100,21 грн (а.с.64).

Задовольняючи частково, позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено в ході судового розгляду, належні і допустимі докази на підтвердження того, що між сторонами виникли зобов`язання, які належним чином не виконуються.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, що з урахуванням відпрацьованих днів та годин за два останні місяці, середньогодинна заробітна плата позивача складає суму 263,60 грн, що відображено в довідці ПрАТ «Рівнеазот» від 18.02.2019 (а.с.65).

Таким чином, до стягнення з відповідача підлягає сума середньогодинного заробітку 263,60 грн х 2 073 години (за період з 31 березня 2018 року по 15 квітня 2019 року) = 153 902,00 грн.

Крім того, статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ч. 3, 4, 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Колегія суддів, апеляційної інстанції, враховуючи вище викладене погоджується з вірним висновком суду першої інстанції щодо стягнення моральної шкоди в сумі 5000,00 грн, яка заподіяна ОСОБА_1 , що зазнав душевних страждань, враховуючи вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як передбачено ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 15 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.В. Лівінський