печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань Винник С. М.,

за участі представника позивача Усс Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа приватний нотаріус Ірпінський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати виконавчий напис № 4591, вчинений від 02 червня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р. О., таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування позову вказано, що позивач не укладав з банком кредитного договору, до нього не надходило письмових вимог про усунення порушень та стягнення заборгованості, строк, за який проводиться стягнення перевищує загальну позовну давність, у документах, поданих нотаріусу, відсутні ознаки безспірності.

У відповіді на позов вимоги не визнано, зазначено, що позивач звернувся до банку і 05 січня 2007 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк подав нотаріусу всі необхідні документи, згідно з вимогами Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

У відповіді на відзив банку представник позивача вказала, що підписана 05 січня 2007 року заява не є кредитним договором, позивач отримав банківську послугу у вигляді банківської картки, своєї згоди на отримання кредиту він не надавав, як і не ознайомлювався із умовами, наявних у відповідача пропозицій кредитних договорів, кредитного договору з банком він не укладав, не підписував у банку Умови та Правила надання банківських послуг, про які зазначено у заяві від 05 січня 2007 року, згідно з якими банк самостійно може встановлювати та змінювати кредитний ліміт та умови кредитування клієнтів, у заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, що є істотною умовою кредитного договору.

ІІ. Процесуальні дії.

22 квітня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Ухвалою судді від 27 квітня 2020 року у справі відкрито провадження та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін /а. с. 22-23/.

16 червня 2020 року представником відповідача АТ КБ «Приватбанк» подано відзив на позов та клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача.

01 липня 2020 року представником позивача подано відповідь на відзив АТ КБ «Приватбанк».

У судовому засіданні представник позивача підтримала позов і просила суд задовольнити його, з підстав наведених у заявах по суті.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі представника.

Від третіх осіб пояснення на заяви по суті подано не було, заяви з процесуальних питань від їхнього імені також до суду не надходили.

Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

05 січня 2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у АТ КБ «Приватбанк» у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 15 000, 00 грн на платіжну картку із сплатою 25 % за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Згідно з відомостями списку згрупованих поштових відправлень рекомендованих листів 14 травня 2017 року, АТ КБ «Приватбанк» засобами поштового зв`язку УДППЗ «Укрпошта» направив позивачу письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором № б/н від 05 січня 2007 року, яка містить розрахунок складових суми боргу станом на 24 квітня 2017 року у розмірі 76 498, 59 грн: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 71 413, 04 грн, заборгованість за відсотками у розмірі 966, 57 грн, заборгованість по штрафам (фіксована частина) у розмірі 500, 00 грн та заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) у розмірі 3 618, 98 грн.

02 червня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р. О. видано ПАТ КБ Приватбанк» виконавчий напис, який зареєстрований у реєстрі за № 4591, на підставі якого пропонується стягненню на користь ПАТ КБ «Приватбанк» з ОСОБА_1 несплачену у строк заборгованість за період з 05 січня 2007 року по 24 квітня 2017 року за кредитним договором № б/н від 05 січня 2007 року.

На підставі даного виконавчого напису ПАТ КБ «Приватбанк» 25 вересня 2017 року звернувся до Монастирищенського відділу державної виконавчої служби з заявою про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з позивача суми 78 298, 59 грн, що складається з боргу за кредитом - 76 498, 59 грн та витрат, пов`язаних із виконавчим провадженням - 1 800, 00 грн.

12 жовтня 2017 року Монастирищенський відділ ДВС відкрив виконавче провадження № 54892838 за заявою відповідача, а постановою від 24 жовтня 2017 року на грошові кошти позивача було накладено арешт на грошові кошти, які знаходяться на банківських рахунках у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору / основної винагороди виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів.

20 грудня 2017 року виконавче провадження № 54892838 було завершене у зв`язку з його передачею до іншого відділу.

18 січня 2018 року Ірпінський міський відділ державної виконавчої служби ГТУЮ у Київській області видав постанову про прийняття виконавчого провадження № 54892838 до примусового виконання та про стягнення з позивача сум за виконавчим написом нотаріуса № 4591 від 02 червня 2017 року.

IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Умови та Правила надання банківських послуг - договір приєднання, який укладається в порядку, встановленому ст. 634 Цивільного кодексу України, а саме: публічна його частина встановлена банком та розміщена в мережі Інтернет на сайті https://privatbank.ua/terms. Цей договір може бути укладений лише шляхом приєднання клієнта до договору: підписання ним заяви про приєднання до відповідного підрозділу договору про послугу(індивідуальна частина договору або заява про приєднання).

При укладанні договору сторони керувались частиною першою ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Підписуючи заяву 05 січня 2007 року, позивач підтвердив те, що він ознайомився та згоден з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», а також свою згоду на те, що заява, подана до банку, разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку» складає між банком та позивачем договір про надання банківських послуг.

Так, фактично заява позивача є заявою на приєднання до кредитного договору, який складається із заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг й Правил користування платіжною карткою.

Таким чином, судом встановлено, що між банком та ОСОБА_1 05 січня 2007 року виникли правовідносини, пов`язані із виконанням кредитних зобов`язань.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»).

Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»).

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»).

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19).

У цій постанові Верховний Суд зазначив, що вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Вирішуючи цей спір, суд враховує, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є змагальність сторін (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

За приписами частин першої - четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Наведені у позові обґрунтування зводяться до загальних тверджень про порушення порядку вчинення виконавчого напису, не містять фактичних даних, а також доказів, які б дозволили суду дійти висновку про те, що під вчинення спірного виконавчого напису нотаріусом перевірялась безспірність заборгованості, та така є спірною. Не є можливим перевірка судом доводів позивача про те, що сума заборгованості визначена з порушенням позовної давності.

Оскільки позивач не довів фактичними даними переконливості своїх вимог, то суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються.

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 3, 8, 21, 55, 61, 129, 129-1 Конституції України,

ст.ст.1-16, 18, 259, 628, 630, 634, 663 Цивільного кодексу України,

ст. ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат»,

ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа приватний нотаріус Ірпінський міський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд міста Києва.

Повний текст судового рішення складено 23 вересня 2020 року.

Суддя І. В. Литвинова