справа № 489/6398/19 провадження №2/489/1014/20
РІШЕННЯ
Іменем України

28 вересня 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Долгорученко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій неправомірними та зобов`язання поновити в черзі на отримання житла

встановив:
У листопаді 2019 року позивач звергнувся до суду з позовом про визнання дій відповідача щодо зняття його, старшого прапорщика запасу, з квартирного обліку, зобов`язання відповідача скасувати протокол засідання житлової комісії військової частини № 11 від 30.10.2019 та наказ командира військової частини від 30.10.2019 № 797 в частині зняття його з обліку на підставі пункту 9 статті 12 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», як такий що звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту та поновлення його на квартирному обліку.
Позов обґрунтовано тим, що позивач, старший прапорщик запасу, в період з 1992 року по 27.06.2017 проходив військову службу у Збройних Силах України. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.05.2017 № 20-РС його звільнено у запас на підставі пункту «а» частини шостої статті 26 з урахуванням підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.06.2017 № 188, з 27.06.2017 його виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлений на військовий облік до Інгульського районного військового комісаріату Миколаївської області. Вислуга позивача на військовій службі станом на 27.06.2017 складає 25 років 3 місяці у календарному обчисленні та для призначення пенсії.
Станом на час звільнення з військової служби позивач перебував на квартирному обліку осіб, які потребують поліпшення житла у військовій частині НОМЕР_1 (протокол № 32 від 30.05.2014), складом сім`ї 1 (одна) особа, у загальній черзі з 31.03.1999 на отримання житла.
В липні 2017 року представником житлової комісії військової частини НОМЕР_1 його було повідомлено про зняття з квартирного обліку відповідно до протоколу житлової комісії військової частини від 10.07.2017 № 64 у зв`язку із звільненням з військової служби у запас по закінченню контракту, що передбачено пунктами 2.16, 2.18 наказу Міністра оборони України від 30.11.2011 № 737.
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з листом до командування військової частини та командування Повітряних Сил Збройних Сил України щодо протиправних дій житлової комісії.
В листопаді 2017 року військова частина НОМЕР_1 листом від 24.11.2017 № 1/89/519 повідомила про скасування протоколу житлової комісії від 10.07.2017 № 64 в частині зняття з квартирного обліку та заначила про перебування позивача на квартирному обліку в загальній черзі військової частини з 31.03.1999.
В листопаді 2019 року представниками житлової комісії військової частини позивача було знову повідомлено про зняття з квартирного обліку відповідно до протоколу житлової комісії від 30.10.2019 № 11 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.10.2019 № 797, як такого що звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
Не погодившись із вказаними діями відповідача позивач звернувся до суду з позовом про захист своїх житлових прав.

У відзиві на позов, який надано до суду 21.04.2020, представник військової частини НОМЕР_1 в задоволенні позовних вимог просив відмовити через безпідставність позовних вимог. У відзиві вказано, що позивач дійсно проходив військову службу та був звільнений з неї наказом командира військової частини від 30.05.2017 № 20-РС у запас відповідно до пункту «а» частини шостої статті 26 з урахуванням підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Станом на час звільнення позивача з військової служби, він перебував на квартирному обліку осіб, які потребують поліпшення житла, у військовій частині НОМЕР_1 (протокол № 32 від 30.05.2014) складом сім`ї 1 особа, у загальній черзі з 31.03.1999 на отримання житла.
30.10.2019 відповідно до наказу командира військової частини та протоколу житлової комісії позивача було повідомлено про зняття з квартирного обліку, як такого що звільнений з військової служби, оскільки на позивача не поширюються положення статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Ухвалою суду від 23.12.2019 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 01.07.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
У судове засідання, призначене на 21.09.2020, сторони не з`явилися, причини неявки суду не повідомили.

Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просив позовні вимоги задовольнити.

Так, як відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання та скористався правом на дання відзиву на позов, суд вважає за можливе розгляд справи здійснити за відсутності сторін та ухвали ти рішення на підставі наявних у справі доказів.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.
Матеріалами справи підтверджується, що в з 1992 року по 27.06.2017 позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.05.2017 № 20-РС позивача звільнено у запас на підставі пункту «а» частини шостої статті 26 з урахуванням підпункту «ї» пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.06.2017 № 188, з 27.06.2017 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлений на військовий облік до Інгульського районного військового комісаріату Миколаївської області.
Станом на час звільнення з військової служби позивач перебував на квартирному обліку осіб, які потребують поліпшення житла у військовій частині НОМЕР_1 (протокол № 32 від 30.05.2014), складом сім`ї 1 (одна) особа, у загальній черзі з 31.03.1999 на отримання житла.
Вислуга позивача на військовій службі станом на 27.06.2017 складає 25 років 3 місяці у календарному обчисленні та для призначення пенсії.
В листопаді 2019 року представниками житлової комісії військової частини позивача було повідомлено про зняття з квартирного обліку відповідно до протоколу житлової комісії від 30.10.2019 № 11 та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.10.2019 № 797, як такого що звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.
При вирішенні спору суд виходить з наступного правового врегулювання.
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтями 34, 37 ЖК Української РСР потребуючими поліпшення умов визнаються громадяни, забезпечені житловою площею нижчою за рівень, визначений чинним законодавством, а облік таких осіб здійснюється за їх місцем роботи або за їх місцем проживання.
Статтею 43 ЖК Української РСР встановлено, що громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.
Отже, зазначеним Законом держава взяла на себе обов`язок забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями, і зокрема, військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
На виконання пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінет Міністрів України постановою від 03.08.2006 № 1081 затвердив Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі - Порядок).
Цей Порядок визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, Держспецзв`язку, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей (пункт 1 Порядку).
Згідно пункту 3 даного Порядку військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.
Крім того, даний Порядок передбачає і випадки, коли військовослужбовці знімаються з обліку, а саме у разі: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; 2) засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; 3) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; 4) подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; 5) в інших випадках, передбачених законодавством (пункт 30 Порядку).
Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а отже і на залишення на обліку до отримання ними житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених пунктом 30 Порядку.
Враховуючи обставини справи з урахуванням положень викладеного вище законодавства, підстави для зняття позивача з квартирного обліку на час прийняття оскаржуваного рішення були відсутні.
Разом з тим стаття 22 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. При цьому згідно з частиною третьою цієї статті при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Громадянин не може бути обмежений або привілейований у своїх конституційних правах та свободах за ознакою місця проживання або іншими ознаками відповідно до статті 24 Конституції України.
У пункті 2 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 24.06.2004 «Про внесення змін до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зазначено, що військовослужбовці, що перебували на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, до набрання чинності цим Законом забезпечуються жилими приміщеннями для постійного проживання відповідно до раніше встановленого законодавством порядку.
Враховуючи викладене та оскільки позивач був прийнятий в загальну чергу з 31.03.1999 положення пунктів 2.16 та 2.18 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 737 від 30.11.2011, не можуть бути застосовані до позивача, тому що не діяли на час постановки позивача на облік.
Аналогічні висновки зроблено Верховним Судом у постанові від 17.03.2020 по справі № 487/5835/17.
За таких обставин, враховуючи наведені вимоги закону та оцінивши наявні у справі докази суд приходить до висновку про неправомірність дій відповідача із зняття позивача, вислуга якого на військовій службі складає 25 років та 3 місяці, з квартирного обліку, а тому позовні вимоги підняють задоволенню шляхом визнання неправомірними дій відповідача із зняття позивача з квартирного обліку, скасування протоколу засідання житлової комісії військової частини № 11 від 30.10.2019 та наказу командира військової частини від 30.10.2019 № 797 в частині зняття позивача з квартирного обліку та зобов`язання відповідача поновити позивача на квартирному обліку.
Так позовні вимоги задоволено, на підставі статті 141 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд
вирішив:
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 із зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку та скасувати протокол засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 № 11 від 30.10.2019 та наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 30.10.2019 № 797 в частині зняття ОСОБА_1 з квартирного обліку військової частини.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 поновити ОСОБА_1 , склад сім`ї 1 (одна) особа, на квартирному обліку військової частини в загальній черзі за тим же номером у списку станом на 30.10.2019.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з Військової частини НОМЕР_1 судовий збір в розмірі 768,40 грн.
Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;
відповідачі: Військова частина НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 28.09.2020.

Суддя І.В.Коваленко