Справа № 161/4876/14-ц
Провадження № 6/161/373/20
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 вересня 2020 року місто Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :
головуючого судді Філюк Т.М.
за участю секретаря судового засідання Денисюка І.В.
представника заявника ОСОБА_1
представника стягувача Мірчука В.В.
державного виконавця Другого відділу ДВС у місті Луцьку Левчук І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку заяву ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,-
11.08.2020 ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яке було встановлене ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2014 року. Свою заяву мотивує тим, що на момент подання даної заяви відсутні виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.12.2011 року про стягнення з нього в користь АТ «Укрексімбанк» 2 406 739,77 гривень, а тому вважає, що підстав для вжиття щодо нього примусових заходів виконання рішення суду не вбачається. Вважає ухвалу про тимчасове обмеження безпідставною, оскільки в його діях відсутнє умисне ухилення від виконання покладених на нього обов`язків за рішенням суду, у зв`язку з чим винесені обмеження повинні бути скасовані.
В судовому засіданні представник заявника підтримав заяву, просив її задовольнити. Вказував, що наявність обмеження щодо права скаржника вільно залишати територію України порушує його право на свободу пересування, визначне Конституцією України та фактично позбавляє його можливості працевлаштуватися за кордоном щоб погасити заборгованість за рішенням суду.
Державний виконавець Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Левчук І.О. в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення заяви.
Представник Акціонерного товариства "Укрексімбанк" в судовому засіданні заперечував щодо задоволення заяви, вказуючи, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України щодо ОСОБА_2 не може бути скасоване, оскільки рішення суду про стягнення боргу не виконане.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов наступного висновку.
Нормами Конституції України (ст.ст. 124, 129) і ЦПК України (ст. 18) визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»).
ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV втратив чинність 05.01.2017 року на підставі Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 року № 1404-VIII).
Згідно із п. 7 Перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.06.2016 року № 1404-VIII) виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.
Зважаючи на те, що виконавчий лист був виданий у 2012 році, виконавче провадження відкрито у 2012 році, тобто на час дії ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, саме такий підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.
Крім цього, на час звернення державним виконавцем в суд з поданням та розгляду справи судом першої інстанції, ЦПК України також діяв в редакції закону від 18.03.2004, яка з врахуванням відповідних змін була чинною до 15.12.2017.
Державний виконавець зобов`язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.
В свою чергу, згідно із ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судового рішення та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.
Скориставшись наданими йому законом повноваженнями, державний виконавець у березні 2014 року звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_2 як боржника у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до виконання останнім своїх зобов`язань.
В подальшому, як вбачається із копій матеріалів виконавчого провадження, доданих до заяви про скасування ухвали про тимчасове обмеження, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» повторно зверталося із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання цього ж виконавчого листа № 2-8524/11, яке згідно постанови від 29.01.2015 року було відкрите старшим державним виконавцем Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції Ільчишин Л.В. ВП № 46282785.
В межах виконавчого провадження державним виконавцем вчинялися дії щодо встановлення майнового стану боржника, арешту його майна, коштів, однак постановою від 16.03.2015 року виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-8524/11, виданого 04.04.2012 року закінчено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження». З постанови про закінчення виконавчого провадження вбачається, що згідно заяви ОСОБА_2 від 16.02.2015 року останній повідомив, що є власником пакету акцій ПАТ «Капітал-Волинь» в кількості 37624400 шт. номінальною вартістю 9406100 грн, депозитарна установа «Рівненський РКЦ», яка знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Кавказька, 11. Оскільки депозитарна установа «Рівненський РКЦ» знаходиться за адресою: м.Рівне, вул. Кавказька, 11, матеріали виконавчого провадження необхідно скерувати для подальшого виконання у ВДВС Рівненського РУЮ.
З листа Рівненського районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) вбачається, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчого провадження станом на 29.01.2020 року у Рівненському районному відділі Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) не перебувають та не перебували виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-8524/11 від 04.04.2012 року, виданого Луцьким міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».
Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадку, зокрема, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
Разом з цим, статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відтак, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав, зокрема, задоволення подання виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.
З 15.12.2017 ЦПК України діє в редакції закону від 03.10.2017, який закріпив право суду першої інстанції, за заявою боржника скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.
Зокрема, відповідно до положень ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.
Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Таким чином, звертаючись в суд з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, боржник повинен довести факт зміни обставин, які стали підставою для застосування до нього відповідного заходу, у такій мірі, що втрачається необхідність для застосування такого заходу забезпечення, якщо втрачається справедливий баланс приватних інтересів боржника на свободу пересування та публічний інтерес, пов`язаний із гарантіями права кожного на розгляд справи судом у розумний строк, до якого входить також строк виконання остаточного рішення суду, що є елементом права кожного на справедливий суд.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Враховуючи наведене, предметом доказування у даній справі є не факт ухилення від виконання зобов`язання, який вже мав відбутися на час постановлення ухвали (про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України), яку боржник просить скасувати, а факт зміни обставин, які стали підставою для застосування до нього відповідного заходу на стільки, що втрачається необхідність для застосування такого заходу забезпечення.
Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.
Передбачені у законі обмеження є заходами, які покладаються на боржника з метою заклику до його правосвідомості, якщо останній ухиляється від виконання свого обов`язку, або ж переслідують пасивне та незаборонене примушування боржника до вчинення ним активних дій, щоб якнайскоріше задовольнити інтереси кредитора та позбутися обмежувальних заходів.
Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський Суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідними змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою "Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії" (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...".
Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Передбачені законом юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон можуть бути установлені судом не за наявність факту невиконання зобов`язання, установленого рішенням суду, а за ухилення від його виконання.
Оскільки законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду як захід забезпечення виконання судового рішення, та зважаючи на те, що після повернення виконавчого документа стягувачу, останній не пред`явив виконавчий документ до виконання, на теперішній час примусове виконання судового рішення не здійснюється, доказів того, що боржник ухиляється від виконання рішення в матеріалах справи відсутні, тому з врахування дії вказаного обмеження протягом шести років, суд приходить висновку про відсутність правових підстав для обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України на даний час.
З огляду на викладене, заява боржника ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 247,441 ЦПК України,ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України»,ст. 33 Конституції України, суд, -
Заяву ОСОБА_2 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - задовольнити.
Скасувати тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, застосоване щодо ОСОБА_2 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2014 року.
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту ухвали.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складення повного тексту ухвали 02 жовтня 2020 року.

Суддя

Луцького міськрайонного суду Т.М. Філюк