Житомирський апеляційний суд
Справа №278/185/20 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 77 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Шевчук А.М., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 278/185/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якого діє його законний представник ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служба у справах дітей Житомирської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 , - ОСОБА_4 , на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 14 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_5 , який за життя, 2 грудня 2011 року, уклав зі своєю дочкою ОСОБА_3 спадковий договір. За умовами даного договору дочка зобов`язувалась виконувати зазначені у договорі зобов`язання, а після смерті батька набуває право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,2500 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за вказаною адресою, а також на земельну ділянку площею 0,0850 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану в АДРЕСА_1 .

Позивач вказує, що у 2014 року її чоловік захворів, тривалий час перебував у лікарні та потребував постійного догляду, лікування та сторонньої допомоги. Оскільки дочка не виконувала умови спадкового договору, не надавала матеріальну допомогу батькові, не піклувалася про нього та не цікавилася його життям, ОСОБА_5 у лютому 2015 року звернувся до суду з позовом про розірвання спадкового договору.

Окрім того, ОСОБА_1 зазначає, що 5 грудня 2014 року її чоловік склав заповіт, відповідно до якого все належне йому майно заповідав їй.

Також пояснює, що вона прийняла спадщину за заповітом після смерті свого чоловіка та ухвалою суду її залучено в якості правонаступника останнього у справі за його позовом до ОСОБА_3 про розірвання спадкового договору.

Проте, ОСОБА_3 , знаючи про наявність невирішеного судового спору щодо спадкового договору, 15 серпня 2016 року зареєструвала за собою право власності на вказане нерухоме майно та 10 квітня 2017 року подарувала зазначений житловий будинок та земельні ділянки своїй матері ОСОБА_6 . Остання, в свою чергу, 1 червня 2017 року подарувала це майно своєму внуку ОСОБА_2 , від імені якого діяла його мати ОСОБА_3 .

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 1 березня 2019 року вказаний спадковий договір розірвано. Зазначене рішення в частині розірвання спадкового договору залишене без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 5 червня 2019 року.

Позивач вважає, що оскільки вона у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, а право власності на спірний житловий будинок та земельні ділянки було зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі спадкового договору, який в подальшому був розірваний за рішенням суду, й укладення подальших договорів дарування відбулось поза її волею, єдиним належним способом захисту її прав є пред`явлення віндикаційного позову.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1 просила витребувати з володіння ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельну ділянку площею 0,2500 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за вказаною адресою, а також на земельну ділянку площею 0,0850 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану в АДРЕСА_1 .

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 14 липня 2020 року позовні вимоги задоволено.

Витребувано з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вказане нерухоме майно.

Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Зокрема, зазначає, що суд не встановлював законність вибуття майна від власника, що є необхідною умовою при вирішенні позовних вимог про витребування майна, й залишив поза увагою ту обставину, що ОСОБА_1 не була власником даного нерухомого майна, та, звертаючись до суду з позовом, не оспорювала жоден правочин щодо спірного житлового будинку та земельних ділянок. В свою чергу, однією з основних умов для витребування майна є наявність факту визнання недійсним першого правочину (визнання незаконним рішення органу щодо відчуження майна).

Звертає увагу на ту обставину, що постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 7 березня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до державного реєстратора про визнання дій незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно. Отже, судом встановлено, що реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 здійснена у відповідності до вимог законодавства. Договори дарування вказаного нерухомого майна були укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 до ухвалення судового рішення про розірвання спадкового договору.

Також вказує, що ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок та земельні ділянки, які були предметом спадкового договору, з моменту смерті батька, тобто з 23 квітня 2015 року. Водночас, рішення суду про розірвання спадкового договору набуло законної сили 5 червня 2019 року й саме починаючи із цієї дати права та обов`язки сторін даної угоди припинилися. Вказана обставина свідчить про те, що спірне майно не увійшло до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 та, відповідно, не могло бути успадковане позивачкою. На час укладення договорів дарування цього майна у ОСОБА_1 не існувало жодних прав на спірний житловий будинок та земельні ділянки.

Суд не застосував положення ч.3 ст. 653 ЦК України та прийшов до безпідставного висновку про порушення прав ОСОБА_1 .

Поза увагою суду залишилась й та обставина, що на час посвідчення заповіту спірне майно було предметом спадкового договору, який на той час був чинним.

Окрім того, суд не надав належної оцінки тій обставині, що, укладаючи вказані договори дарування, ОСОБА_3 не порушила вимоги закону та права позивачки, оскільки не існувало жодних арештів та заборон на відчуження вказаного нерухомого майна. Заслуговує на увагу й та обставина, що на час відчуження вказаного житлового будинку та земельних ділянок була чинною ухвала суду про залишення без розгляду позову про розірвання спадкового договору.

При вирішенні спору суд не взяв до уваги висновок органу опіки та піклування й безпідставно позбавив неповнолітнього ОСОБА_2 права власності на житло.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка зазначає, що ОСОБА_3 зареєструвала за собою право власності на спірне майно на підставі спадкового договору, який в подальшому був розірваний за рішенням суду. При цьому, на момент реєстрації права власності питання щодо розірвання спадкового договору перебувало на розгляді в суді, про що було достеменно відомо ОСОБА_3 . Оскільки правова підстава виникнення у останньої права власності на вказане майно відпала, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позов.

Також вказує, що за життя ОСОБА_5 висловив свою волю щодо розірвання спадкового договору, про що свідчить його звернення до суду з відповідним позовом. Дійсне та остаточне його волевиявлення щодо належного майна було висловлене ним у заповіті. Зазначені обставини у своїй сукупності вказують на те, що спірне майно вибуло з володіння поза волею спадкодавця.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що суд порушив права неповнолітнього ОСОБА_2 , є безпідставним, оскільки останній забезпечений житлом за адресою: АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні не визнали доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 .

2 грудня 2011 року ОСОБА_5 уклав зі своєю дочкою ОСОБА_3 спадковий договір, за умовами якого остання зобов`язується виконувати передбачені в цьому договорі розпорядження відчужувача, і в разі його смерті набуває право власності на належне йому майно: житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,2500 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :03:002:0066, а також земельну ділянку, площею 0,0850 га, кадастровий номер :03:002:0067, призначену для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 .

5 грудня 2014 року ОСОБА_5 склав заповіт, відповідно до якого все майно, яке буде належати йому на день смерті, заповідав дружині ОСОБА_1 .

Матеріали справи також свідчать, що у лютому 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про розірвання спадкового договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті спадщину за заповітом прийняла ОСОБА_1 , яка була залучена до участі у справі в якості правонаступника свого чоловіка у справі за його позовом про розірвання спадкового договору.

15 серпня 2016 року ОСОБА_3 на підставі спадкового договору зареєструвала за собою право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0,2500 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :03:002:0066 та земельну ділянку, площею 0,0850 га, кадастровий номер :03:002:0067, призначену для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 .

10 квітня 2017 року ОСОБА_3 подарувала вказаний житловий будинок та земельні ділянки своїй матері ОСОБА_6 , що підтверджується змістом договорів дарування, посвідчених приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Силіною Н.В. 10 квітня 2017 року.

В свою чергу, ОСОБА_6 1 червня 2017 року уклала з ОСОБА_3 , яка діяла як законний представник свого малолітнього сина ОСОБА_2 , договори дарування вказаного нерухомого майна. Дані угоди були посвідчені приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Силіною Н.В. 1 червня 2017 року.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 1 березня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , розірвано спадковий договір, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 2 грудня 2011 року.

Скасовано запис про обтяження у реєстрі заборон на відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 ; земельної ділянки, площею 0,2500 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :03:002:0066 та земельної ділянки, площею 0,0850 га, кадастровий номер :03:002:0067, призначеної для ведення особистого селянського господарства, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Постановою Житомирського апеляційного суду Житомирської області від 5 червня 2019 року рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 1 березня 2019 року в частині розірвання спадкового договору залишене без змін.

Постановою Верховного Суду від 4 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції від 1 березня 2019 року, у нескасовані під час апеляційного перегляду частині, та постанову Житомирського апеляційного суду від 5 червня 2019 року залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду розірвано спадковий договір, на підставі якого ОСОБА_3 набула право власності на спірне майно, що, в свою чергу, є підставою для застосування положень ч.3 ст.388 ЦК України й витребування цього майна від добросовісного набувача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Так, згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 2 ст.1220 ЦК України визначено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою ( частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до правил ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

За змістом ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, у тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Отже, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захистити свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна.

Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема й у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Згідно зі ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Разом з тим, відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Відповідно до положень ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати ( добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених ст. 387 та 388 ЦК України.

Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що у позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст.388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають установити всі юридичні факти, визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема, чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо.

У разі встановлення, що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею.

Як встановлено судом, за життя спадкодавець мав намір розірвати спадковий договір, про що свідчить його звернення до суду відповідним позовом. Після його смерті ОСОБА_3 зареєструвала за собою право власності на вказане нерухоме майно на підставі спадкового договору, який в подальшому був розірваний за рішенням суду. Однак, під час перебування справи про розірвання спадкового договору у провадженні суду, остання здійснила його відчуження. Вказані обставини свідчать про вибуття спірного майна поза волею спадкодавця й витребування цього майна у добросовісного набувача є ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка.

Наявність рішення суду про розірвання спадкового договору вказує на неправомірність набуття ОСОБА_3 права власності на спірний житловий будинок та земельні ділянки.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що суд не врахував положення ч.3 ст. 653 ЦК України, не свідчать про наявність підстав для скасування судового рішення.

Так, зазначеною нормою, зокрема, передбачено, що у разі розірвання договору у судовому порядку зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили.

Чітке визначення моменту, з якого зобов`язання вважається припиненим, спрямоване насамперед для врегулювання правовідносин між особами, які є сторонами договору. На час ухвалення судом рішення ОСОБА_5 помер й відповідно до положень ч.4 ст. 25 ЦК України його цивільна правоздатність припинилась у момент його смерті. Таким чином, відсутні підстави стверджувати про те, що зобов`язання за спадковим договором були припинені з моменту набрання рішенням суду законної сили, а саме з 5 червня 2019 року. У спірних правовідносинах ОСОБА_1 не була стороною спадкового договору, а його розірвання в судовому порядку на підставі позову, поданого спадкодавцем за життя, вказує на відсутність його волевиявлення щодо передачі у власність ОСОБА_3 зазначеного майна.

Оскільки розірвання спадкового договору в судовому порядку є самостійною та достатньою підставою для висновку про вибуття майна з володіння власника поза його волею, а також про відсутність в ОСОБА_3 права відчужувати це майно, доводи апеляційної скарги про необхідність визнання недійсними договорів дарування спірного майна, які були укладені 10 квітня 2017 року, є безпідставним.

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано застосував положення ч.3 ст. 388 ЦК України.

Заслуговує на увагу й та обставина, що ОСОБА_3 , яка є законним представником свого малолітнього сина, будучи достеменно обізнаною про наявність невирішеного спору щодо даного нерухомого майна, уклала зі своєю матір`ю договори дарування вказаного житлового будинку та земельних ділянок до вирішення спору судом, відтак могла передбачити настання негативних наслідків вчинення таких дій.

З огляду на вищезазначене, підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 259,268,367,368, 374,375,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 , яка діє як законний представник ОСОБА_2 , - ОСОБА_4 , залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 14 липня 2020 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: