Справа № 458/519/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2020 м. Турка

Суддя Турківського районного суду Львівської області Кшик О.І., перевіривши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію,

встановив:

10.06.2020 до Турківського районного суду Львівської області надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» про видачу судового наказу, у якій заявник просить суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 1595,40 грн.

Заява обґрунтована тим, що боржник здійснив приєднання до публічного договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг на умовах комерційної пропозиції. У свою чергу, Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» як Постачальник продає електичну енергію ОСОБА_1 як Споживачу за адресою його місця реєстрації та проживання. ОСОБА_1 зобов`язаний вносити плату за спожиту електроенергію, однак не виконує своїх зобов`язань, в зв`язку зчим виникла заборгованість за період з 01.10.2018-01.05.2019 в розмірі 1595,40 грн.

14 серпня 2020 до суду надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи боржника.

Відповідно до ч. 2 ст. 167 ЦПК України, за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Розглянувши таку заяву, суд дійшов висновку про необхідність відмови у видачі судового наказу виходячи з наступних мотивів та положень закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

За змістом ч. 5 ст. 19 ЦПК України умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні визначаються цим Кодексом.

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Однією з таких вимог, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

У свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додається зокрема копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості.

Як видно з матеріалів справи, правовідносини, які склалися між сторонами передбачають наявність укладеного договору, оскільки це передбачено ч. 2 ст. 56 Закону України «Про ринок електричної енергії».

Крім цього, як зазначено в п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.12.2011 р. №14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» передбачає, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні, телекомунікаційні послуги, послуги телебачення та радіомовлення статті, судовий наказ може бути видано за наявності відповідних договорів про надання таких послуг, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне надання та отримання таких послуг. Крім того, заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги.

З оглянутих судом матеріалів, які додані до заяви про видачу судового наказу не встановлено наявність договору, який би був укладений між сторонами та підписаний, зокрема, боржником.

Суд вважає, що відсутність такого договору зумовлює неможливість видачі судового наказу, оскільки у зобов`язальних правовідносинах саме наявність договору вказує на виникнення зокрема суб`єктивного права у заявника на пред`явлення вимоги про стягнення заборгованості.

Посилання заявника на порядок укладення договору шляхом приєднання у відповідності до «Правил роздрібного ринку електричної енергії», які затверджені постановою НКРЕКП №312 від 14.03.2018 суд вважає безпідставним.

Так у пункті 2 цієї постанови вказано, що укладення договорів між споживачами та іншими учасниками роздрібного ринку електричної енергії відповідно до вимог Правил здійснюється шляхом приєднання споживачів до публічних договорів приєднання на умовах чинних договорів про постачання електричної енергії та про користування електричною енергією, укладених з відповідними постачальниками електричної енергії за регульованим тарифом, шляхом подання заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку до цієї постанови.

Тобто, договірний характер будь-яких правовідносин передбачає вчинення активних дій, які виражають волю сторін на укладення відповідного договору.

Заявником же не надано доказів, які б вказували на приєднання боржника до договору про постачання електричної енергії, а тому в суду відсутні підстави вважати, що такий договір було укладено.

Щодо покликань заявника на те, що відсутність письмового договору житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від сплати таких послуг і споживач зобов`язаний сплачувати такі, якщо фактично користувався ними, то суд вважає, що такі твердження є спроможними під час розгляду саме справ у порядку позовного провадження, про що і йдеться у Постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 216/5756/15-ц, на яку зсилається заявник.

Відтак, зважаючи на імперативні норми процесуального закону, які вказують на обов`язок суду відмовити у видачі судового наказу за умов відсутності договору, а також на те, що відсутність такого договору не дає можливості суду в рамках даного провадження з`ясувати наявність суб`єктивного права у заявника на пред`явлення вимог про стягнення заборгованості та встановити її безспірність, враховуючи те, що що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті, тому судовий наказ за даною заявою видано бути не може.

Як зазначено у п. 1 ч. 1 ст. 167 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного та у відповідності до положень статті 165 ЦПК України, суд дійшов переконання про необхідність відмови у видачі судового наказу в цій справі, що не позбавляє права заявника звернутися до суду з аналогічними вимогами в порядку позовного провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 164 ЦПК України у разі відмови у видачі судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.

Керуючись ст. 19, 160 163, 165 167, 258 261 Цивільного процесуального кодексу України,

ухвалив:

У видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» заборгованості за спожиту електричну енергію відмовити.

Роз`яснити заявнику, що він має право звернутися до суду з тими самими вимогами у позовному порядку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Ухвала складена та підписана 17.08.2020.

Суддя О.І. Кшик