Номер провадження: 22-ц/813/6188/20
Номер справи місцевого суду: 520/1768/18
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 березня 2020 року у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту і за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист право споживача фінансових послуг,

ВСТАНОВИВ:

14 лютого 2018 року ПАТ Комерційний Банк «ПриватБанк» звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вимогами постановити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 18.12.2012 року у сумі 33956,02 грн, стверджуючи, що відповідач не виконала свої зобов`язання за кредитним договором (а.с. 2-46).

03 квітня 2018 року представником ОСОБА_1 ОСОБА_3 було подано зустрічні вимоги про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним встановлення ПАТ КБ «Приватбанк» кредитного ліміту в сумі 15000 грн по платіжній картці НОМЕР_1 без згоди ОСОБА_1 (а.с. 47-57).

13 березня 2019 року рішенням Київського районного суду м. Одеси (головуючий суддя Калашнікова О.І.) позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором кредиту задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства «ПриватБанк», заборгованість за кредитним договором від 18.12.2012 року в сумі 33956 грн 02 коп, де борг за кредитом 18296,72 грн, відсотки-4869,76 грн, пеня 8696,4 грн, штрафи 2093,14 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства «ПриватБанк», судовий збір в сумі 1762 грн. Зустрічний позов позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про захист право споживача фінансових послуг залишено без задоволення (а.с. 201-206).

10 березня 2020 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 засобами поштової кореспонденції Укрпошти направила до Київського районного суду м. Одеси апеляційну скаргу на рішення від 13 березня 2019 року. Апелянт вважає, що при прийнятті рішення, суд першої інстанції допустив неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, прийняв рішення спираючись виключно на доводи Відповідача, чим допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. На думку апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки жодному доводу відповідача та порушив загальні принципи судочинства під час розгляду справи, та під час вирішення спору неправильно трактує та застосовує норми закону. Апелянт вважає, що рішення повністю побудоване на тому, що ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку та підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає договір кредиту. Крім того, оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що не час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. У заяві позичальника від 18.12.2012 року процентна ставка не зазначена, крім того у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Також, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з тарифів та витяг з умов розумів позичальник та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та правил надання послуг АТ КБ «ПриватБанку», а також те, що вказані документи на момент отримання кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, щодо сплати неустойки. Крім того, роздруківка з сайту банку, належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Апелянт пояснює, що без наданих підтверджень, про конкретні запропоновані відповідачці умови, та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з тарифів та витяг з умов, не можуть розцінюватися як стандартна форма, що встановлена до укладеного із позичальником кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів, за користування призначеними коштами, та інших сум, за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Крім того, апелянт пояснює щодо зустрічних позовних вимог, заборгованість яку у первісному позові виставляють ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» це кошти, які були зняті з її рахунку невідомими особами у результаті вчинення, щодо неї шахрайських дій. Фактично дані грошові кошти ОСОБА_1 не зняті особисто та з її волі, а є маніпуляція групи сторонніх осіб в тому числі і банку, яка в результаті шахрайських дій ввела в оману ОСОБА_1 та зняли з картки грошові кошти у розмірі 15000 грн. Також банк у разі здійснення недозволеної або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися або які були виконані некоректно, негайно відшкодовує платнику суму такої операції та за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунок до того стану у якому він був перед виконанням цієї операції. Апелянт просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 13.03.2019 року, ухвалити нове, яким в задоволенні АТ КБ «ПриватБанк» відмовити. Визнати встановлення АТ КБ «ПриватБанк» кредитного ліміту в сумі 15000, 00 грн, визнати встановлення АТ КБ «ПриватБанк» ліміту на проведення операцій по платіжній картці без згоди ОСОБА_4 не дійсним (а.с.209-236).

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Апеляційне провадження за скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 березня 2020 року було відкрито в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «Приват Банк», суд першої інстанції виходив з того, що судом встановлено і визнано представниками сторін, що ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку та підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета- заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає договір кредит, в подальшому в порушення умов договору з травня 2017 року ОСОБА_1 не виконує свої зобов`язання не повертає кредитні кошти і не сплачує відсотки за користування кредитом, внаслідок чого станом на 31.08.2017 року утворилась заборгованість в сумі 33956,02 грн, яка складається з боргу за кредитом в сумі 18296,72 грн, відсотків в сумі 4869,76 грн, пені в сумі 8696,4 грн, шарфів в сумі 2093,14 грн. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій, коли переказувала грошові кошти з своєї кредитної картки суду не надано, не доведено ОСОБА_1 і твердження про психологічний тиск.

Апеляційний суд частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та вважає за необхідне вказати на наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Предметом розгляду даної справи є стягнення заборгованості за кредитним договором.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 18.12.2012 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (нині Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк») і ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг на отримання кредиту та платіжної кредитної картки «Універсальна», шляхом підписання заяви, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі - Умови), Правилами користування платіжною карткою складає між сторонами кредитний договір. На підставі зазначеного договору ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі, зазначеному в Тарифах.

У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

Згідно з наданим банком розрахунком, станом на 31.08.2017 року утворилась заборгованість в сумі 33956,02 грн, яка складається з боргу за кредитом в сумі 18296,72 грн, відсотків в сумі 4869,76 грн, пені в сумі 8696,4 грн, шарфів в сумі 2093,14 грн. (а.с.5-8).

Ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадках, передбачених ЦПК України.

У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України, слід зробити висновок, що позивач звернувшись із відповідним позовом до суду повинен був довести наявності відповідних, передбачених законодавством умов.

Ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З аналізу наведених правових норм слідує, що, встановлюючи обставини, що мають значення для справи, суд зобов`язаний перевіряти докази безпосередньо та на підставі їх оцінки робити висновки щодо підтвердження або непідтвердження стороною фактів, на які вона посилається як на підставу позову або заперечуючи проти нього

У порушення вимог встановлених ЦПК України, позивачем до позовної заяви не було надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин, на які він посилається у позовній заяві, а саме факту погодження між сторонами умов кредитування (відсотків, штрафів, пені).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1,2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника від 18.12.2012 р., підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а.с.9-9зворот).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентам за користування кредитом, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 18.12.2012 р., посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування

Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18.12.2012 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом 14.02.2018 року), тобто, кредитор міг додати до позовної заяви «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні 18.12.2012 року договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимоги, передбачені частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Аналогічна позиція міститься в Постанові Верховного суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19), в постанові від 26.02.2020 року по справі № 755/557/19.

Таким чином, з огляду на викладене апеляційний суд погоджується з доводами сторони відповідача та вважає, що позивачем не доведені обставини надання відповідачу кредиту згідно Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, доданих до позову.

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Таким чином, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з боржника тіла кредиту в розмірі 18296,72 грн.

Щодо посилань скаржника, на зміну кредитного ліміту без згоди позичальника та неусвідомлення нею значення своїх дій, щодо переказу грошових коштів зі своєї кредитної картки та психологічного тиску, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, слід зробити висновок, що позивач посилаючись на те що вона не усвідомлювала значення своїх дій, коли переказувала грошові кошти з своєї кредитної картки та на здійснення на неї психологічного тиску повинна була довести наявності відповідних, зазначених нею обставин.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 28.03.18 року до суду першої інстанції, засобами поштового зв`язку, було направлено зустрічну позовну заяву з додатками на 8 аркушах (а.с. 47-57), 27.03.2018 року скаржницею до суду першої інстанції, засобами поштового зв`язку, було направлено заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 67-71), 05.06.2018 року засобами поштового зв`язку, було направлено відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву (а.с.101-109), 16.12.2018 року ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку, через свого представника звернулась до суду із заявою про залишення позовної заяви АТ КБ «Приват Банк» без розгляду (а.с. 161-162) також представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 приймав участь у судових засіданнях, однак ані протягом розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час звернення до суду із апеляційною скаргою ОСОБА_1 не було надано жодного належного, допустимого та достатнього доказу на підтвердження обставин на які вона посилається у зустрічній позовній заяві та апеляційній скарзі (неусвідомлення нею значення своїх дій, щодо переказу грошових коштів зі своєї кредитної картки та психологічного тиску).

Враховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення зустрічно позову ОСОБА_1 є обґрунтованим та таким, що відповідає матеріалам справи.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасовує та ухвалює нове рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 березня 2020 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства «ПриватБанк», тіло кредиту за договором від 18.12.2012 року в сумі 18 296 (вісімнадцять тисяч двісті дев`яносто шість) грн. 72 (сімдесят дві) коп.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_1 на користь Акціонерного товариства «ПриватБанк», судовий збір, пропорційно задоволеним позовним вимогам, в сумі 949,43 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький