Справа № 159/1985/20
Провадження № 2/159/693/20
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2020 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Панасюка С.Л.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ковельської міської ради Волинської області про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно,

в с т а н о в и в :

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . На підставі рішення виконавчого комітету Ковельської міської ради № 106 від 17.03.2005 позивач отримав дозвіл на добудову лоджії до квартири розміром 8,00 м. х 3,40 м. Під час добудови лоджії, позивачем самовільно було розширено її площу до розмірів 8,00 м. х 4,75 м. та зроблено переобладнання у квартирі, чим збільшено загальну площу на 30,70 кв.м., а житлову на 25,20 кв.м. 14.03.2016, між позивачем та Ковельською міською радою було укладено договір оренди землі № 1/46, згідно якого позивачу надано в оренду земельну ділянку по АДРЕСА_1 для обслуговування добудови до власної квартири, договір укладено строком на 25 років. З посиланням на норми ст.376 ЦК України, позивач просив визнати за ним право власності на добудову до квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 30,7 кв.м.

Відповідачем відзив на позов не подано.

Позов слід задовольнити повністю.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Порядок будівництва нерухомого майна, прийняття його в експлуатацію врегульовано відповідними нормативними актами, а саме: Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

За змістом ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Згідно ч.1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до положень, закріплених у п.4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до положень ч.ч.4, 5 ст.376 ЦК України, предметом доказування у справі за позовом про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є відсутність факту порушення прав інших осіб та істотних порушень будівельних норм і правил при здійсненні самочинної забудови.

Крім того, мають бути з`ясовані підстави відмови компетентного органу у оформленні права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості, оскільки право на захист цивільного права та право на позов відповідно до приписів ст.15 ЦК України, виникає лише в разі його порушення.

Згідно ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

ОСОБА_1 надано належний та допустимий доказ на підтвердження свого звернення у встановленому законом порядку до компетентного органу з питань прийняття самовільних споруд до експлуатації.

Верховний Суд України у постанові від 28 січня 2015 року № 6-225цс14 вказав, що суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (ст. 121 ЗК України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4 ст.376 ЦК України). Із контексту ч.3 та ч.4 ст.376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм ч.3 ст. 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об`єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини п`ятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст.331 ЦК України.

Судом встановлено, що 14.03.2016, між позивачем та Ковельською міською радою було укладено договір оренди землі № 1/46, згідно якого позивачу надано в оренду земельну ділянку по АДРЕСА_1 для обслуговування добудови до власної квартири, договір укладено строком на 25 років.

Врахувавши те, що позивач здійснив добудову до квартири на земельній ділянці, яка йому належить на підставі договору оренди і була відведена для вказаної мети, згідно акту обстеження земельної ділянки, самочинно зроблена добудова відповідає санітарним та протипожежним нормам, прав та інтересів інших осіб самочинне будівництво не порушує, а тому виходячи з положень ч.5 ст.376 ЦК України, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 12-13, 19, 141, 258-259, 265, 280-282 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 319, 328, 331, 376 ЦК України,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на добудову до квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 30,7 кв.м.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Головуючий:С. Л. Панасюк