ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року

м.Суми

Справа №588/553/20

Номер провадження 22-ц/816/1810/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Собини О. І.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення на заочне рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 18 червня 2020 року в складі судді Щербаченко М. В., ухваленого в м.Тростянець, повний текст якого складений 30 квітня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи вимоги тим, що 18 липня 2011 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Оскільки позичальник приєдналася до запропонованих банком умов використання кредитних коштів, тому при зміні розміру кредитного ліміту та нарахуванні процентів за користування кредитними коштами банк керувався Умовами та правилами надання банківських послуг.

Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов`язань із своєчасного їх повернення ОСОБА_1 не виконала, тому станом на 16 березня 2020 року утворився борг на загальну суму 29637,98 грн, з яких 18528,23 грн - тіло кредиту; 4577,97 грн - заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 4544,26 грн - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1387,52 грн - штраф (процентна складова), який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 18 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

При цьому, позивач зазначив, що відповідач своїм підписом у заяві підтвердила згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані їй на ознайомлення до підписання договору, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. До того ж, заявник апеляційної скарги послався на судову практику Верховного Суду по справам про стягнення кредитної заборгованості, викладені висновки в яких, на думку банку, є підставою для задоволення позову в даній справі. Також, позивач вважає, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а остання його не повернула, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. В апеляційній скарзі також наголошується, що місцевий суд оскарженим рішенням порушив принципи платності кредитного договору та стабільність функціонування фінансового сектору держави. До того ж, заявник апеляційної скарги зазначив про те, що кредитний договір за своєю правовою природою є оплатним, тобто за користування кредитними коштами передбачено сплату процентів, тому у разі відсутності погодження умов щодо розміру процентів за користування кредитними коштами позикодавець має право на отримання від позичальника процентів на рівні облікової ставки НБУ.

Від відповідача в установлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив, письмові заперечення також.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 18 липня 2011 року ОСОБА_1 підписала заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 31).

У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, з яким вона ознайомилась та згодна з його умовами. Умови та Правила надання банківських послуг розміщенні на офіційному сайті Приватбанку: www.privatbank.ua.

До позовної заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, з яких не вбачається, що вони були підписані відповідачем (а.с. 32, 33 - 56).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором від 18 липня 2011 року станом на 16 березня 2020 року становить 29637,98 грн, з яких: 18528,23 грн - тіло кредиту; 4577,97 грн - заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;4544,26 грн - пеня, 500 грн - штраф (фіксована частина), 1387,52 грн - штраф (процентна складова) (а.с. 6 - 18).

Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 згідно умов кредитного договору отримала картки за № НОМЕР_1 , за № НОМЕР_2 , за № НОМЕР_3 , за № НОМЕР_4 , за № НОМЕР_5 , за № НОМЕР_6 та за № НОМЕР_7 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня жовтня 2022 року (а.с. 29).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що банк не надав належних і допустимих доказів на підтвердження факту укладення кредитного договору між сторонами, умов надання кредиту та його погашення, доказів ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг, оскільки вони не містять підпису відповідачки, а також не довів правильність нарахувань та розміру заборгованості відповідачки перед банком.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України та неустойки (пені, штрафів), виходячи з наступного.

Підставами позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є неналежне виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, укладеного шляхом підписання відповідачкою анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в Приватбанку та стягнення заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України, а також пені та штрафів відповідно до п.п. 2.1.1.12.7.2, п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України йдеться про те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Як передбачено ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У заяві позичальника від 18 липня 2011 року процентна ставка не зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги, просив, крім тіла кредиту, стягнути, зокрема, заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України відповідно до п. 2.1.1.12.7.2 Умов та правил надання банківських послуг, а також пеню та штрафи згідно п. 2.1.1.7.6 Умов та правил.

Так, обґрунтовуючи право вимоги у вказаній частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, позивач посилався на заяву позичальника, витяг з тарифів банку, витяг з умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємних частин спірного договору (а.с. 1 - 5).

Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, витягом з тарифів обслуговування кредитних карт, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з тарифів та умови розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України, за змістом яких договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (11 липня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (12 квітня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з тарифів та витяг з умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19), без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з тарифів та витяг з умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно із ст. 625 ЦК України, пені та штрафів, нарахованих відповідно до умов кредитного договору від 11 липня 2011 року, оскільки позивач не надав доказів щодо підставності їх стягнення.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що у разі відсутності погодження умов щодо розміру процентів за користування кредитними коштами позикодавець має право на отримання від позичальника процентів на рівні облікової ставки НБУ, на думку колегії судів, також не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог в частині стягнення процентів у заявленому розмірі. Зокрема, звертаючись до суду з даним позовом, банк просив стягнути заборгованість за процентами у розмірі 4577,97 грн, посилаючись на умови кредитного договору від 18 липня 2011 року, надавши, при цьому, відповідний розрахунок. У той же час, вимогу про стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ позивач до суду першої інстанції не заявляв, відповідно, вона не була предметом судового розгляду, тому суд апеляційної інстанції в силу принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) не може вийти за межі позовних вимог та вирішити питання стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ, самостійно змінивши правові підстави позову.

Щодо доводів апеляційної скарги банку про те, що відмовивши у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування кредитом, суд першої інстанції, тим самим, допустив грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та поставив під загрозу фінансову стабільність банку, то колегія суддів зауважує про наступне.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Таким чином, як зазначено вище, установивши обставини того, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщених на сайті https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 липня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, так як позивач не довів належними і допустимими доказами факту того, що саме з цими умовами був ознайомлений відповідач під час укладення кредитного договору. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентної ставки за користування кредитними коштами та неустойки (пені та штрафів), у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги позивача з цього приводу не заслуговують на увагу.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду про відмову в задоволенні позову в частині стягнення процентів, пені та штрафів також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду в зазначеній частині.

Разом з тим, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволені позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 18628,23 грн, колегія суддів не може погодитьсь з висновком суду про те, що позивач не надав доказів на підтвердження видачі ОСОБА_1 кредитних карток, надання кредитних коштів, терміну дії кредитного договору та строку повернення кредитних коштів.

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що згідно умов кредитного договору відповідачка отримала декілька кредитних карток зі строком дії останньої перевипущеної картки за № НОМЕР_7 до останнього дня жовтня 2022 року (а.с. 29). Відповідно до даних виписки по кредитному рахунку до березня 2020 року ОСОБА_1 користувалася кредитною карткою, а саме: знімала готівкові кошти, оплачувала товари, страхові платежі, членські внески, здійснювала грошові перекази на користь інших осіб тощо (а.с. 19 - 28).

При цьому, як вбачається із розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів по кредитній картці позичальниця не лише користувалася кредитними коштами, а і регулярно вносила суми на погашення кредиту. У той же час, витрати відповідачки за кредитом не перевищили сум, внесених нею на погашення кредитних коштів.

Таким чином, позов АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у заявленому розмірі 18628,23 грн не підлягає задоволенню у зв`язку з тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту існування заборгованості у вказаному розмірі, а не у зв`язку з тим, що позивач не надав доказів на підтвердження видачі ОСОБА_1 кредитних карток, надання кредитних коштів, терміну дії кредитного договору та строку повернення кредитних коштів.

Згідно з ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, рішення суду, на думку колегії суддів, підлягає зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що місцевий суд при вирішенні заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту неповно з`ясував обставини справи

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п.п. 1, 2; 375, 376 ч. 1, п. 1; 376 ч. 4, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 18 червня 2020 року змінити в частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 18628 грн 23 коп за кредитним договором від 18 липня 2011 року.

В іншій частині оскаржене рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: С.Г. Хвостик

Судді: О.Ю. Кононенко

О.І. Собина