ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» лютого 2020 року

м. Харків

справа № 613/1071/19-ц

провадження № 22ц/818/1253/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Овсяннікової А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 14 листопада 2019 року в складі судді Шалімова Д.В.

в с т а н о в и в:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері.

Позовна заява мотивована тим, що вона є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначила, що на час звернення до суду з позовом досягла похилого віку, мешкає одна, її єдиним доходом є пенсія за віком, яка з липня 2019 року складає 2000,00 грн та не забезпечує їй необхідного рівня доходів для проживання, оскільки вона сплачує комунальні платежі, має потребу у купівлі ліків, та суми коштів, яка залишається після таких витрат, ледве вистачає на харчування.

Вказала, що потребує постійного лікування та перебуває на медичному обліку у зв`язку з встановленням їй діагнозу: атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, розповсюджений остеохондроз хребта, післяопераційна грижа.

Зазначила, що відповідач на її прохання добровільної допомоги не надав, тому вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 8000,00 грн з урахуванням індексації кожного місяця, починаючи з дати подання позову і довічно.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 14 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1500,00 грн щомісячно, починаючи з 20 серпня 2019 року і довічно; допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн; в задоволенні позовних вимог в частині стягнення аліментів в розмірі 6500,00 грн - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати повністю і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що право на утримання повнолітнім сином виникає у непрацездатних батьків, якщо їхні доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, тоді як пенсія позивачки такий розмір перевищує; що суд не навів мотивів визначення розміру аліментів саме у 1500,00 грн; що судом не витребувано квитанцій про сплату позивачкою комунальних послуг та не встановлено обставин щодо отримання нею субсидій або пільг; що він не має постійного місця роботи та сталого доходу.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

20 січня 2020 року від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі та про долучення доказів щодо здійснення нею витрат на лікування та сплату комунальних послуг, яка задоволена.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно залишити без задоволення, рішення суду - залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, мотивовано тим, що ОСОБА_1 є непрацездатною за віком, має потребу у лікуванні, її єдиним доходом є пенсія, у зв`язку з чим наявні підстави для стягнення з її сина аліментів на утримання матері у розмірі 1500,00 грн щомісячно, оскільки необхідності у наданні утримання у більшому розмірі позивачкою не доведено.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є пенсіонеркою, непрацездатна за віком (а. с. 3).

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 (а. с. 5).

З довідки № 1353 від 24 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Богодухівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України, отримує пенсію за віком, розмір якої у лютому 2019 року склав - 1888,70 грн, з березня 2019 року по червень 2019 року - 1988,70 грн, у липні 2019 року - 2000,00 грн, а всього за лютий - липень 2019 року - 11 843,50 грн (а. с. 6).

Як вбачається з довідки лікаря Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги Богодухівської районної ради» від 26 липня 2019 року, ОСОБА_1 знаходиться на «Д»-обліку з діагнозом: атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба, ризик високий, дисцикуляторна енцефалопатія, розповсюджений остеохондроз хребта, післяопераційна грижа (а. с. 7).

З відомостей з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб про суми виплачених доходів та утриманих податків, наданих Харківським управлінням Головного управління ДПС у Харківській області вбачається, що за реєстраційним номером ОСОБА_2 за період з 01 січня 2018 року по 30 вересня 2019 року відсутня інформація про доходи (а. с. 51).

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 на підтвердження своїх витрат надано медичну довідку від 25 вересня 2019 року про перебування на амбулаторному лікуванні з 07 червня 2019 року по 20 червня 2019 року та з 27 серпня 2019 року по 31 серпня 2019 року, виписку з медичної картки № 4534, з якої вбачається, що з 11 жовтня 2019 року по 15 жовтня 2019 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні та квитанції про придбання медичних препаратів за червень-жовтень 2019 року.

23 лютого 2018 року ОСОБА_1 укладено договір про надання соціальних послуг з Територіальним центром соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Богодухівської районної державної адміністрації, згідно пункту 2.1. якого послуги надаються на платній основі. Договір пролонговано на строк з 24 лютого 2019 року по 24 лютого 2020 року.

Також, ОСОБА_1 надано копії повідомлень про сплату комунальних послуг з газопостачання від 15 лютого 2019 року, в якому нараховано суму до сплати 806,68 грн, від 07 березня 2019 року на суму 2534,11 грн, від 10 квітня 2019 року на суму 2559,50 грн, від 08 травня 2019 року на суму 1571,46 грн, від 11 листопада 2019 року на суму 1379,26 грн, від 10 грудня 2019 року на суму 2277,99 грн, та рахунків за електропостачання від 11 березня 2019 року на суму 115,20 року, від 05 квітня 2019 року на суму 132,00 грн, від 06 травня 2019 року на суму 90,00 грн, від 10 грудня 2019 року на суму 87,30 грн.

З наданого ОСОБА_1 повідомлення про призначення субсидії на житлово-комунальні послуги від 27 листопада 2018 року вбачається, що з жовтня 2018 року по квітень 2019 року включено їй призначено житлову субсидію; з листопада 2018 року по березень 2019 року розраховано субсидію на 5 місяців в сумі 1811,99 грн щомісячно, за надання послуг з постачання електроенергії розмір субсидії становить 84,27 грн, опалення - 1727,72 грн.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи.

СК України визначено обов`язкові умови та підстави покладення на дітей обов`язку утримувати своїх батьків: діти досягли вісімнадцяти років; батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров`я; батьки потребують матеріальної допомоги; відсутні обставини для звільнення дітей від обов`язку утримувати своїх батьків.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).

Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін.

При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги беруться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

Таким чином, тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов.

Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2019 року, справа № 210/2171/16-ц, провадження № 61-20845св18; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року, справа № 301/1359/16-ц, провадження № 61-14991св18; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року, справа № 401/1222/18, провадження № 61-15147св19; постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 грудня 2019 року, справа № 569/14108/17, провадження № 61-12448св19.

Встановивши, що позивачка є особою похилого віку, непрацездатною, має низку захворювань та єдиний дохід у вигляді пенсії, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у неї потреби у матеріальній допомозі сина, який перебуває у працездатному віці, однак добровільно такої допомоги матері не надає.

При цьому, судом не встановлено підстав, передбачених положеннями статті 204 СК України, для звільнення відповідача від обов`язку утримувати свою непрацездатну мати.

З урахуванням відсутності у відповідача постійного місця роботи та сталого доходу, розміру доходів та витрат ОСОБА_1 , зазначених нею потреб, а також відсутності інших осіб, які б могли надавати їй утримання, судова колегія вважає розмір аліментів, визначений судом першої інстанції у 1500,00 грн щомісяця таким, що відповідає обставинам справи.

Твердження ОСОБА_2 , що ОСОБА_1 отримує пенсію у розмірі, що перевищує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому не потребує матеріальної допомоги, судова колегія вважає безпідставними.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено розмір прожиткового мінімуму на 2019 рік, що для осіб, які втратили працездатність, складає: з 01 січня 2019 року - 1497,00 гривень, з 01 липня - 1564,00 гривні, з 01 грудня - 1638,00 гривень.

Дійсно, як вбачається з довідки про розмір пенсії ОСОБА_1 її пенсія перевищувала розмір прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб у 2019 році.

Однак, положення статей 202, 203 СК України, які регулюють спірні правовідносини, не передбачають врахування лише прожиткового мінімуму, встановленого законом, як обов`язкової умови для стягнення чи відмови у стягненні аліментів з дітей на утримання непрацездатних батьків. Отримання позивачкою доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що вона не потребує матеріальної допомоги.

Посилання ОСОБА_2 на те, що судом безпідставно не застосовано до спірних правовідносин норми статті 75 СК України, згідно якої один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом, судова колегія відхиляє, оскільки зазначена норма права регулює правовідносини щодо надання утримання одному з подружжя, а не правовідносини щодо стягнення аліментів з повнолітніх сина, дочки на утримання батьків, тому не підлягає застосуванню у даному разі.

Підстав для застосування вказаної норми до спірних правовідносин за аналогією на підставі статті 10 СК України також не вбачається, оскільки правовідносини, пов`язані з обов`язком повнолітніх дочки, сина утримувати батьків врегульовані належним чином, зокрема, главою 17 розділу ІІІ СК України (статті 202, 203 СК України). При цьому, зазначені норми права не передбачають врахування прожиткового мінімуму, встановленого законом, як обов`язкової умови для стягнення аліментів.

Зазначене відповідає висновку, якого дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у цивільній справі № 212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19; а також Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 401/1222/18, провадження № 61-15147св19.

Доводи ОСОБА_2 , що судом не витребувано у ОСОБА_1 квитанцій про сплату нею комунальних послуг та не встановлено обставин щодо отримання нею субсидій або пільг, судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки згідно принципу змагальності цивільного судочинства суд, за загальним правилом, позбавлений можливості витребувати чи збирати докази за власною ініціативою. Відповідач жодних клопотань щодо витребування доказів під час розгляду справи не заявляв. До суду апеляційної інстанції позивачкою надано копії квитанцій про сплату комунальних послуг та повідомлення про призначення субсидії. Однак, зазначені документи не спростовують правильності визначення розміру аліментів оскаржуваним рішенням суду.

Аргументи ОСОБА_2 , що судом не враховано відсутність у нього постійного місця роботи та сталого доходу, є непереконливими, оскільки суд при частковому задоволенні позовних вимог та визначенні розміру аліментів виходив, в тому числі, й з відсутності відомостей щодо матеріального становища відповідача. При цьому, слід зазначити, що обов`язок повнолітніх сина, дочки надавати батькам матеріальну допомогу не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надання такої допомоги.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору та апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 14 листопада 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Овсяннікова

Повний текст постанови складено 14 лютого 2020 року.