КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 364/593/19

Апеляційне провадження 22-ц/824/6103/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Махлай Л.Д.,

суддів: Кравець В.А., Поливач Л.Д.

при секретарі: Гойденко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану через представника ОСОБА_3 , на рішення Володарського районного суду Київської області від 22 січня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Макаренко Л.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

у травні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просила визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником вищевказаного будинку; відповідачка є її сестрою. Остання зареєстрована у спірному будинку, проте у цьому будинку не проживає з 06.03.1998, фактично проживає у АДРЕСА_1, участі в утриманні будинку не бере, відмовляється добровільно знятися з реєстраційного обліку, чим перешкоджає їй як власнику будинку користуватися і розпоряджатись належним їй майном.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 22.01.2020 позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом не досліджено питання догляду та утримання будинку. Крім того, не надано суду документів щодо оплати комунальних послуг та суд не з`ясував, якими конкретними діями вона чинить перешкоди у користуванні житлом позивачці. Судом не вірно застосовано положення ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, оскільки вона не є членом сім`ї позивачки. Суд не звернув уваги, що житловий будинок відноситься до майна колгоспного двору, а тому ніколи не передавався у приватну власність позивачці. Крім того, при дослідженні доказів по справі судом не враховано заперечення щодо пропущеного процесуального строку для подання доказів. Суд не врахував, що відомості внесені до Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно не відповідають правовстановлюючому документу, на підставі якого проведено реєстраційну дію. Позивачка не є єдиним власником спірного житлового будинку, а той факт, що вона незаконно зареєструвала лише за собою право власності на будинок підтверджує факт чинення їй перешкод у користуванні будинком. Крім того, суд не надав оцінки її поясненням про те, що позивач вселила у будинок чоловіка та дітей та їй фактично немає де проживати у цьому будинку. Суд не надав оцінки показанням свідка ОСОБА_4 , який підтвердив чинення їй позивачкою перешкод у користуванні будинком.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_3 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що власником спірного будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був батько сторін - ОСОБА_5 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

На день смерті ОСОБА_5 у спірному будинку, крім нього, були зареєстровані його дочки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно з рішенням Рудосільської сільської ради та протоколом засідання виконавчого комітету сільської ради від 15.08.1993 ОСОБА_1 призначена опікуном над сестрою ОСОБА_7 , а згідно з рішенням цієї ж сільської ради від 08.10.1993 у зв`язку із смертю голови двору ОСОБА_5 , призначено головою двору ОСОБА_1 . У рішенні вказано, що цей двір відноситься до категорії колгоспних та доручено бюро технічної інвентаризації замінити голову двору на ОСОБА_1 , яка призначається головою двору згідно поданої заяви.

23.12.1993 на підставі рішення Рудосільської сільської ради ОСОБА_1 як голова колгоспного двору отримала свідоцтво про право власності на будинок.

25.03.2019 право власності ОСОБА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності 30866947.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є не власницею спірного житлового будинку та не проживає в ньому протягом останніх кількох років без поважних причин, не несе витрат по сплаті житлового - комунальних послуг та витрат на утримання житла.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не в повній мірі відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 47 Конституції кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 71 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а відповідно до ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

За правилами цієї норми вибуття наймача або членів його сім`ї з житлового приміщення має бути добровільним та ці особи протягом встановленого законом часу не виявили бажання продовжити користування житловим приміщенням.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За обставинами справи встановлено, що сторони є рідними сестрами та проживали у спірному будинку разом з батьком, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Правовий статус будинку визначений як будинок колгоспного двору та батько сторін був головою колгоспного двору.

На час смерті батька відповідач була неповнолітньою, а тому саме позивачка за її заявою рішенням Рудосільської сільської ради від 08.10.1993 призначена головою двору.

Суд не звернув уваги на те, що на час реєстрації права власності на будинок за ОСОБА_1 (25.03.2019) відповідач у встановленому законом порядку не була визнана такою, що втратила право користування цим будинком та була зареєстрована за спірною адресою як член сім`ї колгоспного двору.

Позивач заявила вимоги про визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним будинком на підставі ст. 391, 405 ЦК України та ст. 150 ЖК України.

Проте за правилами ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на спірний будинок за позивачкою зареєстроване лише 25.03.2019. З даним позовом позивач звернулася 24.05.2019. Відтак на час звернення до суду з даним позовом річний строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України не сплив.

Саме по собі зазначення у реєстрі про те, що підставою реєстрації права власності є свідоцтво про право власності від 23.12.1993 не може бути підставою для задоволення позову, оскільки у свідоцтві не вказано, що позивач є власником спірного будинку. Дане свідоцтво підтверджує, що спірний будинок належить колгоспному двору, головою якого є позивач. Реєстрація права власності у державному реєстрі є похідною від правовстановлюючого документа на право власності, а відтак для підтвердження позовних вимог на захист права власності власник має надати первинні документи, які підтверджують його право власності на майно, проте таких документів позивачкою не надано.

До того ж відповідач не вселялася до позивачки як до власниці спірного будинку, а проживала в ньому з народження, коли головою колгоспного двору був ще батько сторін.

Суд також не звернув уваги на пояснення відповідачки про те, що позивач чинила перешкоди у користуванні спірним будинком, оскільки та вселила до будинку чоловіка та відповідач не мала місця для проживання у будинку. Ні у довідці, виданій виконкомом Рудосільської сільської ради від 18.03.2019, ні у акті обстеження від 18.02.2019 не вказано причини не проживання ОСОБА_2 у спірному будинку.

Свідки ж, допитані у судовому засіданні вказали на наявність спору між сторонами щодо будинку. Дані покази свідків спростовують доводи позивачки про те, що відповідач добровільно залишила спірне житлове приміщення та не проживає у ньому без поважних причин.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що висновки суду про наявність правових підстав для задоволення позову є помилковими, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 22 січня 2020 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлений 18.08.2020.

Головуючий Л. Д. Махлай

Судді В. А. Кравець

Л. Д. Поливач