ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/935/19 Номер провадження 22-ц/814/307/20Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду:

головуючого: Триголова В.М.,

суддів: Пікуля В.П., Дорош А.І.,

секретар: Ачкасова О.Н.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду м.Полтави від 22 квітня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без державної реєстрації,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без державної реєстрації.

Позов мотивований тим, що вона із ОСОБА_3 перебували у цивільному шлюбі з червня 2008 року, мешкали разом, вели спільне господарство, мали розподіл обов`язків у родині. У подальшому, 21.06.2011 року вони офіційно зареєстрували шлюб. При цьому, в період перебування у цивільному шлюбі з 17.01.2010 року по 30.11.2012 року, вони з відповідачем проживали разом в АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 потім в с. Петрівське Київської області і працювали в ТОВ «Караван Сіфуд», а з 01.12.2012 року по 06.04.2015 року працювали разом в ТОВ «Рибна Партія», про що свідчать трудові книжки.

ОСОБА_1 просила встановити юридичний факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без державної реєстрації з червня 2008 року по 21.06.2011 року (т.1 а.с.1-2).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 22 квітня 2019 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в сумі 4000 грн.

Не погодившись з рішенням районного суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Позивач у своїй скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не було належним чином надано правової оцінки доводам позивача щодо спільного проживання та ведення побуту із ОСОБА_3 з 2008 року до дня реєстрації шлюбу, окрім того, суд порушив її право на виклик та допит свідків, які б надали показання в підтвердження її позовних вимог.

Вказує, що відповідач проживав спочатку у належній їй квартирі, де допомогав здійснювати ремонт, в подальшому була придбана квартира в АДРЕСА_3 , на яку ОСОБА_1 також надавала свої кошти, ремонтні роботи виконували спільно, що беззаперечно свідчить про наявність між сторонами по справі сімейних відносин. Також апелянт зазначає, що з 21.06.2011 року між сторонами по справі було укладено шлюб, в них з відповідачем народився син.

У скарзі ОСОБА_1 також не погоджується із розміром стягнутих з неї судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 адвокат Репало Д.О. просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні скарги на рішення Київського районного суду м. Полтави від 22 квітня 2019 року, посилаючись на те, що позивачем не було доведено належним чином факт перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, підстав для залучення нових доказів під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції немає. Окрім того, звертає увагу, що ОСОБА_3 перебував у іншому шлюбі з 30.07.1994 року до 21.10.2010 року, тобто до моменту реєстрації розірвання шлюбу в органах РАГСу, як це закріплено у ст. 44 КпШС України.

Зазначає, що гонорар адвоката Репало Д.О., порядок та форми його діяльності щодо надання правничої допомоги були обумовлені Договором про надання правничої допомоги, що був підписаний сторонами та міститься в матеріалах справи, при цьому місцевим судом була компенсована лише частина вказаної суми.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями частин першої-другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

З наведеного положення випливає ознака подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

За змістом положень статті 74 СК України, у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Відтак, обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Отже, виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно виходив з того, що ОСОБА_1 не надала достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалася на обґрунтування своїх позовних вимог, тому, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання її та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що наведені позивачем підстави не є такими, з якими закон пов`язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах та обґрунтовано дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи докази не підтверджують доводи позивача щодо існування між ОСОБА_3 та нею, відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат та набуття спірного майна в інтересах сім`ї.

Звертаючись із позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що з червня 2008 року по 21 червня 2011 року проживала однією сім`єю з ОСОБА_3 , вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, по відношенню один до одного мали обов`язки, як чоловіка та дружини. Але відповідач не визнає, що вони проживали однією сім`єю з червня 2008 року по 21 червня 2011 року. Тому вона була змушена звернутись в суд за захистом своїх прав та прав неповнолітнього сина, оскільки відповідач вигнав їх з сином з квартири АДРЕСА_4 , яку вони придбавали разом з відповідачем за спільні кошти. Позбавляє її можливості користуватися автомобілем, який ними також придбаний зі за спільні кошти.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 одружились 21.06.2011 року (а.с.8). Окрім того, місцевим судом установлено та не заперечується сторонами по справі, що від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд першої інстанції правильно зазначив, що належних письмових доказів проживання сторін однією сім`єю, позивачем надано не було, допитані свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 не підтвердили дійсності факту наявних між сторонами саме сімейних відносин, ведення спільного побуту та спільного бюджету, зазначивши, що такі факти їм не відомі.

Інших належних та допустимих доказів, які б беззаперечно вказували на встановленість факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в зазначений позивачем період часу, ведення ними спільного господарства, понесення спільних витрат та наявність спільного бюджету, тощо, матеріали справи не містять.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 з 30 липня 1994 року перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_10 . Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2007 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 розірвано, рішення суду набрало законної сили 21.08.2007 року (т.1 а.с. 123). Свідоцтво про розірвання шлюбу отримано 21 жовтня 2010 року.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3, до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

За правилами частини другої статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з частиною другою статті 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 судам роз`яснено, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (частина друга статті 114 СК України). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 01 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності СК України.

Однак, місцевий суд, не врахувавши зазначених норм права, зокрема положень статті 44 КпШС УРСР, дійшов помилкового висновку про те, що відповідач до 21 жовтня 2010 року (часу реєстрації розірвання шлюбу у відділі реєстрації актів цивільного стану) перебував у зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_10 , який розірвано рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2007 року, не врахувавши, що згідно з вимогами статті 114 СК України, який набув чинності з 01 січня 2004 року, тобто до розірвання шлюбу відповідача зі ОСОБА_10 , моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання.

Проте, наведене не може бути підставою для скасування по суту вірного та законного судового рішення.

З урахуванням наведених норм права та обставин справи, місцевим судом було правомірно відмовлено в задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання факту спільного проживання сторін по справі однією сім`єю, як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період з червня 2008 року по 21.10.2010 року.

Аргументи апеляційної скарги позивача колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які, на її думку, підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також незгоди з висновками суду відносно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Так, доводи скарги щодо спільного проживання у м.Полтаві в квартирі позивача, а в наступному у придбаній відповідачем квартирі АДРЕСА_4 , не знайшли свого підтвердження належними доказами, в тому числі, і показами свідків, які пояснювали лише те, що іноді бачили ОСОБА_3 у будинку по АДРЕСА_5 . Доказів того, що квартира у цьому будинку була придбана за спільні кошти сторін, а також проведення у ній ремонтних робіт спільними зусиллями, також надано не було.

Неспроможними є посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 про укладення шлюбу з відповідачем та народження спільної дитини, оскільки такі факти не можуть беззаперечно стверджувати наявність між чоловіком і жінкою усталених відносин (ведення спільного господарства, спільний бюджет, спільне харчування, участь у спільних витратах), притаманних сім`ї.

Доводи щодо безпідставності стягнення з неї понесених судових витрат на правничу допомогу, не заслуговують на увагу, оскільки понесення відповідачем цих витрат доведено належними письмовими доказами, як того вимагають ст.ст. 133, 137 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду та не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Відповідно до вимог частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

В ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції сторони просили відшкодувати понесені ними витрати на правничу допомогу, однак, не подали суду відповідних детальних розрахунків для визначення реального розміру наданих професійних послуг та інших доказів здійснення відповідних витрат, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

Таким чином, рішення Київського районного суду м.Полтави від 22 квітня 2019 рокупідлягає залишенню без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів -,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 22 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: В.П. Пікуль

А.І. Дорош