справа № 756/7766/16-ц головуючий у суді І інстанції Яценко Н.О.
провадження № 22-ц/824/510/2020 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Сержанюка А.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року у справі за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та неустойки та зустрічним позовом ОСОБА_2 до особи підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживача шляхом зменшення ціни додаткової винагороди, визнання недійсними пунктів договору про надання юридичних послуг, об`єднаним позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів. Свої вимоги мотивував тим, що 09 липня 2015 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений Договір про надання юридичних послуг. Предметом Договору є надання юридично-консультативних послуг щодо відмови управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Києва в переведенні ОСОБА_4 з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника, згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Згідно п. 5.1.3. Договору у випадку вирішення справи на користь Замовника, Замовник додатково сплачує на користь Виконавця грошову винагороду в розмірі 6 000 грн. не пізніше 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 09 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені. Протягом 10 днів від дати набрання законної сили судового рішення відповідачем не виконано свої зобов`язання згідно п. 5.1.3. Договору по сплаті коштів в сумі 6 000 грн. Тому, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 борг в сумі 6 000 грн., пеню в сумі 4 680 грн. та витрати по сплаті судового збору.

В січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом про захист прав споживача шляхом відповідного зменшення ціни послуги у зв`язку з виявленими недоліками, що призвели до порушення прав споживача, та визнання недійсними несправедливих положень договору зі споживачем, який судом об`єднано з первісним позовом. В обґрунтування зустрічного позову вказує, що 01 жовтня 2014 року між позивачем за зустрічним позовом та відповідачем за зустрічним позовом, що діяв як фізична особа-підприємець, було укладено Договір надання юридичних послуг. Відповідно до пунктів 1 та 2 Договору від 01.10.2014, позивач за зустрічним позовом в якості замовника послуг доручив, а відповідач за зустрічним позовом в якості виконання послуг зобов`язався надати юридично-консультативні послуги щодо переведення матері позивача за зустрічним позовом, ОСОБА_4 , на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

На виконання п.5.1. Договору від 01.10.2014 р. Позивач за зустрічним позовом оплатив Відповідачу за зустрічним позовом послуги з надання консультацій по пенсійному законодавству в розмірі 6 000,00 грн. у визначеному п.5.1 Договору від 01.10.2014 розмірі, що підтверджується квитанцією №9806815 від 01.10.2014 р.

За результатами отриманих позивачем за зустрічним позовом консультацій від відповідача та здійсненого ним представництва інтересів в УПФУ Деснянського району м. Києва щодо переведення на пенсію по втраті годувальника відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», між сторонами 09 липня 2015 року укладено договір про надання юридичних послуг від 09.07.2015 року. На виконання вказаного договору від 09.07.2015 року ОСОБА_3 сплатив ФОП ОСОБА_1 . 6 000 грн. (без ПДВ), відповідач за зустрічним позовом приступив до виконання договору від 09.07.2015 року.

ОСОБА_2 вважає, що відповідач за зустрічним позовом при наданні ним юридичних послуг споживачу за Договором від 09.07.2015 допустив недоліки при складанні заяви з формулюванням узагальнених позовних вимог без урахування інтересів Позивача за зустрічним позовом (зокрема, без зазначення вимог щодо розміру пенсії, на яку слід здійснити переведення, чи відсотків для її обрахування), що призвело до винесення Постанови Деснянського районного суду міста Києва від 09.12.2015 у справі №754/10095/15-а за результатами задоволення позовних вимог, яка допускала можливість двозначного тлумачення, що потребувало надання її роз`яснення додатковою ухвалою суду.

Під час приймання позивачем за зустрічним позовом послуг за Договором від 09.07.2015 р. ним було виявлено, що надані юридичні послуги призвели до зменшення розміру пенсії його матері, що існувала до їх надання, хоча позивач за зустрічним позовом замовив такі послуги з метою захисту його інтересів з питань пенсійного забезпечення матері.

Посилаючись на Закон України "Про захист прав споживачів», у зв`язку з виявленням недоліків наданих послуг, що призвели до порушення прав споживача за Договором про надання юридичних послуг від 09.07.2015. укладеним між Позивачем за зустрічним позовом, в якості споживача, та Відповідачем за зустрічним позовом, відповідно просив зменшити їх ціну на суму додаткової винагороди в розмірі 6 000 грн., що мала виплачуватись йому згідно пункту 5.1 підпункту 5.1.3 у випадку вирішення на користь позивача за зустрічним позовом справи, оскільки користі від вирішення справи позивач за зустрічним позовом не отримував, а в результаті надання послуг виникло порушення законних інтересів позивача за зустрічним позовом з незалежних від позивача причин. Посилаючись на ч.3 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» просив визнати недійсними положення пунктів 9 та 10 Договору про надання юридичних послуг від 09.07.2015, укладеного між Позивачем за зустрічним позовом» як споживачем та відповідачем за зустрічним позовом, у зв`язку їх несправедливістю приведенням до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Крім того, 27.11.2017 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, 3 % річних і інфляційні витрати у розмірі 7 801,06 грн., відповідно до договору про надання юридичних послуг від 09 липня 2015 року. Вказаний позов об`єднано в одне провадження з первісним позовом ФОП ОСОБА_1 та зустрічним позовом ОСОБА_3 . В обґрунтування позову вказує, що протягом 10 днів від дати набрання законної сили ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.04.2016 відповідачем не виконано свої зобов`язання згідно п.5.1.3 Договору по сплаті коштів в сумі 6 000 грн. Вважає, що відповідач повинен був сплатити суму коштів в розмірі 6000 грн. не пізніше 05 травня 2016 року. У зв`язку з цим, 06 травня 2016 року виникло прострочення боржника за зобов`язанням згідно п.5.1.3 Договору. З 06 травня 2016 року по 22.11.2017 року строк прострочення складає 565 днів. Сума заборгованості, що просить стягнути з відповідача, з урахуванням ст.625 ЦК України, складає 7801,06 грн., де 6 000 грн. - сума боргу; 1 522,43 сума інфляційних витрат, 278, 63 грн. - 3% річних.

05.02.2018 року ФОП ОСОБА_1 подав уточнення до об`єднаної позовної заяви та просив стягнути за вказаною заявою лише 3 % річних та інфляційні витрати в розмірі 1801 грн. відповідно до договору про надання юридичних послуг та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року в задоволенні позову Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та неустойки, зустрічного позову ОСОБА_2 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 про захист прав споживача шляхом зменшення ціни додаткової винагороди, визнання недійсними пунктів договору про надання юридичних послуг, об`єднаного позову Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних витрат відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги повністю та стягнути на його користь судові витрати по справі.

При цьому, посилаючись на обставини зазначені в позові, вказує, що по договору про надання юридичних послуг від 09.07.2015 року між сторонами були узгоджені всі істотні умови. Позивач належним чином виконав свої зобов`язання по договору, за допомогою процесуальних дій домігся отримання судового рішення на користь ОСОБА_4

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи, що ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.07.2015 року ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір про надання юридичних послуг. Предметом договору є надання юридично-консультативних послуг щодо відмови управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі міста Києва в переведенні з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (т.1, а.с. 5).

Відмовляючи в задоволенні первісного та зустрічного позовів, місцевий суд виходив з того, що суду не надано належних та допустимих доказів, що ОСОБА_4 видавала довіреність чи-то на ім`я позивача чи-то на ім`я відповідача, відповідно до якої уповноважила б їх займатися перерахунком своєї пенсії. Також, судом не встановлено, що ФОП ОСОБА_1 надавав юридичні послуги саме ОСОБА_3 на виконання умов договору від 09.07.2015 року. Суд не встановив підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 6 000 грн. відповідно до п.5.1.3 договору та пені відповідно до п.9 договору в розмірі 4 680 грн. У зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення об`єднаного позову ФОП ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат в сумі 1801 грн., а тому суд відмовив в задоволенні, як позовів ФОП ОСОБА_1 так і позову ОСОБА_3 через необґрунтованість заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору.

За договором про надання послуг виконавець зобов`язаний надати послугу, а замовник - оплатити її. За змістом статей 632, 903 ЦК України ціна договору (плата за договором) - форма грошового визначення вартості наданих послуг. Оплата виконавцю послуги здійснюється за виконання ним договірного обов`язку з її надання.

Відповідно до положень статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення глави 63 "Послуги. Загальні положення" підрозділу 1 розділу III Книги п`ятої цього Кодексу можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Судом першої інстанції встановлено, що з огляду на предмет договору про надання юридичних послуг у адміністративній справі (представництво інтересів матері клієнта як позивача у справі про перерахунок пенсії, що була предметом розгляду в суді) об`єктом оплати за договором є послуги, згідно п.1 цього договору, і здійснюються шляхом представництва інтересів в УПФУ Деснянському районі м. Києва, складання відповідного адміністративного позову, а в разі необхідності - складання апеляційної та (або) касаційної скарги, представництва інтересів в суді.

Пунктом 4.6 сторони передбачили, що замовник, ОСОБА_3 , зобов`язаний надати на працівників виконавця нотаріально посвідчену довіреність від свого імені.

Довіреність може видаватися при: довіреному представництві та представництві заснованому на акті органу юридичної особи ст. 244 ЦК України. Довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій для представництва перед третіми особами ч. 3 ст. 244 ЦК України. За своєю юридичною сутністю видача довіреності є одностороннім правочином який повинен відповідати загальним вимогам передбаченими в ст. 203 ЦК України.

Посилання апелянта на довіреність від 01.10.2014 р. (т.1. а.с. 7) не спростовує висновки суду, оскільки від імені ОСОБА_4 сторони не погоджували надання довіреності у договорі від 09.07.2015 року.

Пунктом 5.1.1 договору сторони визначили, що замовник сплачує на користь виконавця попередню оплату в розмірі 6 000 грн. (без ПДВ) в день підписання цього договору, оплату яких сторони не оспорювали.

Пунктом 5.1.3 сторони погодили, що у випадку вирішення справи на користь замовника, (повного або часткового задоволення позовних вимог), замовник додатково сплачує на користь виконавця грошову винагороду в розмірі 6 000 грн. (без ПДВ) не пізніше 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили.

Пунктом 9 сторони передбачили, що в разі не сплати (несвоєчасної оплати) коштів, передбачених п.5.1.2 та 5.1.3 цього Договору, сплачує виконавцю пеню в розмірі 3 % за кожен день прострочення від загальної суми боргу.

Інтереси ОСОБА_3 , як сторони договору (клієнт) та ОСОБА_4 , на користь якої як пояснювали сторони укладено договір (матір клієнта), не обмежуються отриманням власне юридичних послуг, а спрямовані на досягнення певного результату - повного або часткового задоволення позовних вимог, проте, досягнення такого результату виходить за межі предмета договору, яким є лише надання юридичних послуг.

Рішення суду в адміністративній справі, на яку посилаються сторони, що виник стосовно призначення пенсії ОСОБА_4 , є результатом вирішення спору, актом органу судової влади, що приймається, складається і підписується виключно суддями відповідно до чітко визначених процедур судочинства іменем України на засадах верховенства права.

Згідно статті 124 Конституції України органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України, судочинство визначається виключно законами України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Зазначені норми виключають, як таку, можливість належності діяльності органів судової влади до сфери приватноправового регулювання, а відтак - і до предмета цивільно-правових договорів.

Відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України у їх системному зв`язку сторони є вільними у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності і справедливості і можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносин на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це ("заборонено законом"), або якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту чи суті відносин між сторонами.

Тому, на думку колегії суддів, обґрунтованим є висновок, що судове рішення не належить до об`єктів цивільних прав (частина перша статті 177 ЦК України), а його ухвалення у конкретній справі не є результатом наданих фізичною-особою-підприємцем сторін послуг, а тому, не може бути предметом договору (частина перша статті 638 цього Кодексу).

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України) .

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що сторонами, в порушення ст.81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що не встановлено, що ФОП ОСОБА_1 надавав будь-які юридичні послуги саме ОСОБА_3 на виконання умов договору від 09.07.2015 року, за умовами якого просить стягнути кошти. Обґрунтованим є висновок, що відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_1 6 000 грн. відповідно до п.5.1.3 договору та пені відповідно до п.9 договору в розмірі 4 680 грн. У зв`язку з чим не підлягає задоволенню об`єднаний позов ФОП ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат.

В той же час, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на висновок Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року, оскільки він стосується інших правовідносин та не може бути застосований за вказаних обставин.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не приймаються до уваги, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому, не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновки суду, викладені в рішенні.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За таких обставин колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору, дійшов обґрунтованого висновку про залишення без задоволення позовних вимог за їх необґрунтованістю та недоведеністю.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому, судове рішення відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

А.С. Сержанюк