УХВАЛА

Іменем України

24 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 752/23841/19

провадження № 61-13853ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 25 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду

від 20 серпня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору поруки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк»), третя особа - ОСОБА_3 , про визнання договору поруки недійсним.

На обґрунтування позову зазначав, що 18 липня 2008 року між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», було укладено договір поруки

№ SR-004/283/2008, відповідно до умов якого позивач зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_3 її боргових зобов`язань перед банком за кредитним договором від 18 липня 2008 року № ML-004/283/2008, укладеного між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3

ОСОБА_3 , запевнила його, що згоди дружини на укладення договору поруки отримувати не потрібно, а також перед підписанням договору вона повідомила позивача про те, що укладення договору поруки є формальною процедурою, та він нічого виплачувати не буде, оскільки, кредит оформлено на неї та він забезпечений іпотекою - квартирою, яка знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , яка оцінена у 201 198,00 доларів США.

ОСОБА_1 зазначав, що за умовами кредитного договору, банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 88 000,00 швейцарських франків, та у зв`язку із неналежним виконанням, останньою, своїх кредитних зобов`язань, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року у справі

№ 2610/8196/2012, було вирішено стягнути солідарно із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 113 789,45 швейцарських франків, що згідно офіційного курсу НБУ складає суму в розмірі 996 856,46 грн, неустойку у

розмірі 3 431 726,27 грн, а всього - 4 428 582,73 грн. Однак, у порядку виконання зазначеного рішення суду, АТ «ОТП Банк» на даний час не намагається звернути стягнення на предмет іпотеки, який належить ОСОБА_3 , а стягує заборгованість у рівних частинах із ОСОБА_3 та нього, як із поручителя.

У рамках відкритого виконавчого провадження 10 травня 2017 року

були проведені електронні торги, та ціна продажу зазначеної квартири

склала 934 400,00 грн. Позивач зазначав, що обставина зниження вартості предмета іпотеки жодним чином не могла бути передбачена поручителем, він не зобов`язаний нести та прораховувати ризики банку, він не є вигодонабувачем за кредитним договором. Він жодного зиску з даної угоди не отримав, лише надмірні збитки, і у випадку оцінки предмету іпотеки на меншу суму на момент підписання договору поруки, ніж була у ньому зазначена, не підписав би спірний договір.

З огляду на викладене, а також те, що позивач, уклавши договір поруки помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо його зобов`язань, просив суд визнати договір поруки від 18 липня 2008 року

№ SR-004/283/2008 недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

17 вересня 2020 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду

від 20 серпня 2020 року.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно положень статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом(частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з статтями 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Судами встановлено, що наявне рішення суду, яке набрало законної сили щодо солідарного стягнення на користь кредитора з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заборгованості, та судом вже були встановлені обставини, які дали підстави для задоволення позову про стягнення цієї заборгованості за кредитним договором та договором поруки, та в ході розгляду справи в суді у 2013 році позивачем як поручителем, не було заявлено про спірність договору поруки, та його помилкового укладення.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що позивач ознайомився зі змістом договору поруки, підписав його, а отже сторонами у належній формі було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавством, а відтак волевиявлення позивача було вільним та відповідало його волі на момент укладення, та доказів на підтвердження формальності укладення договору заявником суду надано не було, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору поруки на підставі статті 229 ЦК України та відмову в задоволенні позовних вимог.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 357/3388/17 провадження № 61-37св18, постанові Верховного Суду від 06 серпня 2020 року у справі № 409/961/12 провадження № 61-22888св18.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року та відмову у відкритті касаційного провадження у даній справі на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, оскільки Верховний Суд у постановах від 23 січня

2020 року у справі № 357/3388/17 (провадження № 61-37св18) та від 06 серпня 2020 року у справі № 409/961/12 (провадження № 61-22888св18) уже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Керуючись частиною першою, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ОТП Банк», третя

особа - ОСОБА_3 , про визнання договору поруки недійсним, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська