ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2020 року м. Одеса

справа № 520/11113/18

провадження № 22-ц/813/2382/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач),

суддів - Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

за участю секретаря Сороколет Ю.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 13 грудня 2018 року у складі судді Петренка В.С.,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача (зміст позовних вимог) та заперечень відповідача (зміст зустрічних позовних вимог)

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (а.с.1-7).

В обґрунтування позову ОСОБА_3 послалась на те, що 10 квітня 2015 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом, за умовами якого вона передала відповідачу грошові кошти в сумі 200 000 грн., що еквіваленто 8 532,42 доларів США за офіційним валютним курсом НБУ, встановленим на момент укладення даного договору. В свою чергу ОСОБА_2 зобов`язався повернути їй таку ж суму грошових коштів - еквівалент 8 532,42 доларам США за офіційним валютним курсом НБУ, встановленим на момент повернення грошових коштів за вимогою позикодавця.

31 липня 2018 року на адресу відповідача було направлено лист-вимогу, в якому встановлено строк виконання боргового зобов`язання до 10 серпня 2018 року та надано реквізити для зарахування коштів. Однак, в порушення умов укладеного договору позики, відповідач ухиляється від виконання зобов`язань, борг у встановлений строк не повернув, у зв`язку з чим позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики, зокрема:

- суму боргу у розмірі 237 655,18 грн., що є еквівалентом 8 532,42 доларам США за офіційним валютним курсом НБУ станом на 27 серпня 2018 року;

- відсотки за користування грошовими коштами в період з 10 квітня 2015 року по 10 серпня 2018 року (на день розрахунку за вимогою) у розмірі 133 568,78 грн.;

- відсотки за користування грошовими коштами за період з 11 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року в розмірі 2 889,17 грн.;

- пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань з 11 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року в розмірі 5948,28 грн.;

- 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 11 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року в розмірі 509,85 грн., та судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики від 10 квітня 2015 року з підстав фіктивності, оскільки кошти за ним не передавалися, а договір укладався з ціллю підписання ним ( ОСОБА_2 ) у майбутньому документів на передачу земельної ділянки для ведення фермерського господарства батьком ОСОБА_3 (а.с.65-68).

ОСОБА_4 - ОСОБА_5 зустрічний позов не визнала (а.с.55-59, 93-99).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 10 квітня 2015 року у загальному розмірі 374 622,98 грн., яка складається з:

- суми боргу в розмірі 237 655,18 грн., що за офіційним валютним курсом НБУ станом на 27 серпня 2018 року, є еквівалентом 8 532,42 доларів США;

- відсотків за користування грошовими коштами за період з 10 квітня 2015 року по 10 серпня 2018 року у розмірі 133 568,78 грн.;

- відсотків за користування грошовими коштами за період з 11 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року у розмірі 2 889,17 грн.;

- 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 11 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року в розмірі 509,85 грн.

В решті позовних вимог (стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань з 11 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року) ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с.113-114,116-127).

Доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні її позову про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням відсотків та 3-х процентів річних (а.с.130-136).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення не врахував, що:

- договором позики від 10 квітня 2015 року не передбачено строк повернення коштів, тому позика повинна бути повернути протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги;

- лист-вимогу, яким встановлено строк виконання зобов`язання до 10 серпня 2018 року, відповідачем ОСОБА_2 не отримано та на його адресу не направлено;

- на час звернення до суду позивач не була особою, чиї права порушені та підлягають судовому захисту;

- умовами договору позики не передбачено обов`язку позичальника сплачувати відсотки за користування грошовими коштами, тому не підлягають стягненню відсотки за період з 10 квітня 2015 року по 10 серпня 2018 року;

- стягнення відсотків за користування грошовими коштами за період з 11 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року незаконне, з огляду на те, що право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку позики;

- стягнення 3% річних є незаконним, оскільки ОСОБА_2 не отримував лист-вимогу щодо повернення позики, а тому відсутні підстави стверджувати про прострочку виконання зобов`язання з 11 серпня 2018 року.

Відзив на апеляційну скаргу

Позивач ОСОБА_3 не скористалась своїм правом надати відзив на апеляційну скаргу. Разом з тим, суду надані заяви від 26 червня 2019 року, від 04 лютого 2020 року та від 06 лютого 2020 року, в яких позивач просить відхилити апеляційну скаргу відповідача як безпідставну та залишити без змін рішення Київського районного суду м.Одеси від 13 грудня 2018 року (а.с.150-158, 168-176, 183-190). У заявах позивач посилалась на те, що вона пред`явила вимогу відповідачу шляхом направлення листа з оголошеною цінністю та описом поштового вкладення, а саме лист-вимогу від 31 липня 2018 року, на адресу ОСОБА_2 та з зазначенням номеру його мобільного телефону, а невиконання своїх обов`язків працівників Укрпошти щодо доставки відправлення адресату не є відповідальністю відправника. Крім того, зазначала, що відповідач 22 вересня 2018 року отримав від суду копію позовної заяви та додані до неї документи (в тому числі і лист-вимога від 31 липня 2018 року) та 11 жовтня 2018 року ознайомився з матеріалами цієї справи, про що розписався, однак свої зобов`язання за договором позики не виконує. Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.536, ч.2 ст.625 ЦК України та п.9 договору позики стягнуто з позичальника відсотки за користування грошовими коштами та 3 % річних від простроченої суми.

Позиція апеляційного суду

Належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи на 07 лютого 2020 року на 12:00 год. відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_1 в судове засідання не з`явились (а.с.179). Від представника ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача та його представника, зазначивши про підтримання апеляційної скарги та наполяганні на її задоволенні (а.с.180-182).

Відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належних чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи у їх відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представника ОСОБА_1 в інтересах відповідача, яка надала свої пояснення у судовому засіданні 04 лютого 2020 року, вивчивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_3 , крім переданих відповідачу в позику грошових коштів у сумі 200 000 грн., що еквівалентно 8 532,42 доларам США за офіційним валютним курсом НБУ, встановленим на момент повернення грошових коштів, що становить 237 655,18 грн., просила суд стягнути на її користь: проценти за користування чужими коштами за період з 10 квітня 2015 року по 10 серпня 2018 рік у розмірі 133 568,78 грн. та за період з 11 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року в розмірі 2 889,17 грн. на підставі ч. 1 ст.1048 ЦК України; пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань з 11 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 рік у розмірі 5 948,28 грн. на підставі ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», а також 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 11 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року у розмірі 509,85 грн. згідно з ч.2 ст.625 ЦК України.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 13 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні:

- позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов`язань з 11 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року;

- зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним

сторонами не оскаржується, тому апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 1 ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені речовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Згідно з ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший відсоток не встановлений договором або законом.

Обставини справи та оцінка апеляційного суду

Судом встановлено, що 10 квітня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, пунктом 1 якого передбачено, що позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 200 000 грн., що за офіційним курсом НБУ 23,435369 грн. до 1 долару США є еквівалентом 8 532,42 доларів США, за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент укладення даного договору, та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме: 200 000 грн., що за офіційним курсом НБУ 23 43,5369 грн. до 1 долару США є еквівалентом 8 532,42 доларам США, за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент повернення грошових коштів за вимогою позикодавця. Договір позики був посвідчений 12 січня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В. та зареєстровано в реєстрі за №1166 (а.с.9).

За умовами пункту 4 договору позики позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві суму позики, визначену в пункті 1 даного договору.

За пунктом 5 договору позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в пункті 1 даного договору, на банківський рахунок позикодавця, який буде зазначений в листі-вимозі до позичальника або готівкою в м. Одесі, що підтверджується нотаріально посвідченим договором про повернення коштів.

У разі прострочення виконання зобов`язання, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 3% річних від простроченої суми (п.7 договору).

У пункті 9 договору передбачено, що у випадку повернення суми позики, визначеної в пункті 1 даного договору, з урахуванням відсотків, нарахованих за користування грошовими коштами, позичальником готівкою, позикодавець має право видати позичальнику розписку про одержання суми позики в повному обсязі або частково. Після повного виконання зобов`язання позичальником за даним договором позикодавець зобов`язується також передати позичальнику примірник даного договору.

16 червня 2017 року після державної реєстрації шлюбу ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_4 - ОСОБА_7 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.13).

З метою повернення грошових коштів за договором позики, на виконання вимог якого, ОСОБА_3 31 липня 2018 року на адресу ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 склала лист-вимогу, в якому зазначила про строк та способи виконання боргового зобов`язання у строк до 10 серпня 2018 року, зазначивши реквізити для зарахування коштів (а.с. 8,11).

Разом з тим, у службовому чекові, оформленому на відправку поштової кореспонденції, зазначено «накладна № 816» та вказано, що відправник: « ОСОБА_8 до запитання, Одеса, 65001» і контактний номер телефона, а одержувач: «Богданова-Пуфф Т.», адреса: «Пионерская,1,79, Одеса, 65010» (а.с.12).

Вказане свідчить, що службовий чек оформлений некоректно, оскільки одержувачем зазначена сама ОСОБА_3 , за адресою її мешкання.

Доказів отримання ОСОБА_2 у серпні 2018 року (до моменту звернення позивача до суду) зазначеного листа-вимоги за адресою його проживання: АДРЕСА_1 , матеріали справи не містять.

Крім того, листом Укрпошти від 09 листопада 2018 року повідомлено, що зазначене поштове відправлення було повернуто на зворотну адресу та 31 серпня 2018 року вручено відправнику Богдановій (а.с.103).

З позовом до суду ОСОБА_3 звернулась 27 серпня 2018 року (а.с.1-7).

Звернення з позовом про стягнення суми позики змінює порядок, умови і строк дії договору. На час звернення з таким позовом, вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Тому доводи апеляційної скарги відносно того, що на час звернення до суду позивач не була особою, чиї права порушені та підлягають судовому захисту, є не обґрунтованими.

Ухвалою суду від 13 вересня 2018 року відкрито провадження у справі (а.с.34-35). Копія зазначеної ухвали суду разом з копією позовної заяви та доданими до неї документами направлено відповідачу ОСОБА_2 , які він отримав особисто 22 вересня 2018 року, про що розписався у рекомендованому повідомленню про вручення поштового відправлення (а.с.36,42). З матеріалів справи вбачається, що до позовної заяви крім інших документів, додано лист-вимогу від 31 липня 2018 року (а.с.8).

Отже, доводи апеляційної скарги щодо не отримання ОСОБА_2 листа-вимоги від 31 липня 2018 року спростовані матеріалами справи.

Отримавши 22 вересня 2018 року разом з позовною заявою лист-вимогу від 31 липня 2018 року, відповідачем зобов`язання за договором позики у добровільному порядку не виконані.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

У сенсі ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

З огляду на положення ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами пункту 1 договору позики, укладеного між сторонами 10 квітня 2015 року, ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_6 таку ж суму грошових коштів, а саме 200 000 грн., що є еквівалентом 8 532,42 доларам США, за офіційним валютним (обмінним) курсом НБУ, встановленим на момент повернення грошових коштів за вимогою позикодавця (а.с.9).

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Отже, у зобов`язанні між сторонами визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, тому сума, що підлягає сплаті у гривнях за домовленістю сторін визначається за офіційним курсом долара США на день платежу (у даному випадку на день звернення позивача до суду).

Офіційний курс гривні щодо долара США станом на 25 серпня 2018 року (день звернення позивача до суду) становив: за 100 доларів США 2785,3197 грн. (а.с.191).

З огляду на домовленість сторін повернути грошові кошти у розмірі, що еквівалентний 8 532,42 доларам США за офіційним валютним курсом НБУ, встановленим на момент повернення грошових коштів за вимогою позикодавця, суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у розмірі 237 655,18 грн., що еквівалентно 8 532,42 доларам США (8532,42 х 2785,3197 / 100).

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування грошовими коштами та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання з огляду на таке.

Предметом спірного договору позики є гривня, але повернути позичальник зобов`язався грошові кошти в сумі, що буде еквівалентною 8 532,42 доларам США на момент повернення. Розмір одержання процентів умовами договору не передбачено. При цьому, з пункту 9 договору вбачається, що позика не безпроцентна.

Правова позиція про наявність права на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч.2 ст.1048 ЦК України, навіть у тому випадку, якщо договором не передбачено нарахування та одержання зазначених коштів висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36 цс14.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення відсотків за користування грошовими коштами та визначаючи їх розмір, суд першої інстанції виходив із рівня облікової ставки НБУ, з чим не може погодитись колегія суддів.

Чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні.

Враховуючи, що ч.1 ст.1048 ЦК України визначено єдиний розмір процентів, якщо такі договором позики не передбачені, - на рівні облікової ставки НБУ, яка встановлюється виключно для національної валюти України, тому вказана норма та, як наслідок, право позикодавця вимагати сплати процентів від суми позики, може бути надане та реалізоване лише у разі, якщо позика отримана та підлягає поверненню у гривні (без прив`язки до еквівалента іноземної валюти та відповідної конвертації), оскільки НБУ не визначає мінімальної вартості іноземних валют, що є прерогативою відповідних органів іноземних держав.

Отже, у випадку отримання позики у гривні та зобов`язання повернути грошові кошти у розмірі, що еквівалентно іноземній валюті, без обумовленої сторонами у ньому умови такої складової грошового зобов`язання як розмір і порядок сплати процентів від суми позики, положення ч.1 ст.1048 ЦК України не можуть бути застосовані, з огляду на відсутність передбаченого Цивільним Кодексом України, іншими законодавчими актами або конкретним договором механізму (формули) їх застосування та нарахування.

Конвертація суми позики в іноземній валюті для визначення розміру процентів на рівні облікової ставки НБУ в національну валюту України - гривню буде суперечити частинам 1,3 ст. 1049 ЦК України щодо обов`язку позичальника.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості по відсоткам за користування позикою вбачається, що позивач для визначення розміру процентів здійснювала конвертацію 8 532,42 доларів США в національну валюту гривню, від чого визначала по відповідним періодам суму боргу у гривнях, на яку нараховувала відсотки за обліковою ставкою НБУ, що не є коректним та суперечить вищенаведеному (а.с.7). При цьому, під час визначення курсу долара США за періоди, відносно яких НБУ встановлена облікова ставка, позивач зазначала курс по кожному періоду на одному рівні, наприклад, у період з 10 квітня 2015 року по 27 серпня 2015 рік на рівні 2343,5369 грн., з 28 серпня 2015 рік по 24 вересня 2015 рік на рівні 2241,6926 грн., з 25 вересня 2015 рік по 29 жовтня 2015 рік на рівні 2290,5896 грн., з 30 жовтня 2015 рік по 17 грудня 2015 рік 2406,3619 грн., з 18 грудня 2015 рік по 27 січня 2016 рік 2484,8956 грн., з 28 січня 2016 року по 01 березня 2016 року 2724,8642 грн. тощо, - що не відповідає даним офіційного сайту НБУ.

Вказане підтверджує, що положення ч.1 ст.1048 ЦК України не можуть бути застосовані у даному випадку, з огляду на відсутність передбаченого діючим законодавством механізму (формули) застосування та нарахування процентів за користуванням позикою на рівні облікової ставки НБУ з розрахунку еквівалента до іноземної валюти та відповідної конвертації долара США у гривню.

Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України - гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики - є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась. При цьому, у пункті 2 чітко визначено, що предмет договору позики є гривні без прив`язки до еквіваленту іноземної валюти та здійснення відповідної конвертації.

Такі висновки щодо періоду стягнення процентів Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18.

Що стосується стягнення 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 11 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року у розмірі 509,85 грн. правових підстав для їх стягнення немає з огляду на таке.

Нарахування 3% річних, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України, має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12.

Частина 2 ст. 625 ЦК України прямо передбачає, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

Строк повернення коштів договором позики від 10 квітня 2015 року не передбачено, тому відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позика повинна бути повернута протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги.

Однак, на момент звернення позивача до суду, а саме 27 серпня 2018 року, час прострочення виконання зобов`язання ще не наступив, оскільки позов та лист-вимогу відповідач отримав лише 22 вересня 2018 року (а.с.42).

Отже, відсутні правові підстави для стягнення 3% річних за період з 11 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року у розмірі 509,85 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції не суперечать позиції Верховного Суду, що викладена у постановах від 15 січня 2020 року у справі №758/7747/13-ц та від 23 січня 2020 року у справі № 676/5963/16-ц, в яких судами вирішені не аналогічні правовідносини та на які послалась позивач у своїй заяві від 06 лютого 2020 року як на правову позиція Великої Палати Верховного Суду (а.с.183-190).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів дійшла до висновку, що вимоги ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики від 10 квітня 2015 року у розмірі 237 655,18 грн. є обґрунтованими.

Позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення відсотків за користування грошовими коштами в період з 10 квітня 2015 року по 27 серпня 2018 року, 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за період з 11 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року не ґрунтуються на законі, тому у їх задоволенні слід відмовити за необґрунтованістю.

Таким чином, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим оскаржене рішення підлягає зміні в частині стягнення заборгованості за договором позики.

Щодо судових витрат

Ураховуючи наведене та вимоги ст.141 ЦПК України, судові витрати сплачені позивачем під час подачі позову підлягають перерозподілу.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам у загальній сумі 2 359,54 грн. (3 805,71 х 62 % : 100 %), з огляду на таке:

- розмір заявлених вимог 380 571,26 грн. (100 %),

- розмір вимог, що підлягають задоволенню 237 655,18 грн. (62 %),

- розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з цим позовом, та сплачені позивачем 3 805,71 грн. (а.с.20,28).

Керуючись ст.ст.374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 13 грудня 2018 року в частині стягнення заборгованості за договором позики змінити, виклавши резолютивну частину в цій частині у новій редакції.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 10 квітня 2015 року у розмірі 237 655,18 грн. (двісті тридцять сім тисяч шістсот п`ятдесят п`ять гривень вісімнадцять копійок), з яких:

-сума боргу 237 655,18 грн. (двісті тридцять сім тисяч шістсот п`ятдесят п`ять гривень вісімнадцять копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір за подачу позову у розмірі 2 359,54 грн. (дві тисячі триста п`ятдесят дев`ять гривень п`ятдесят чотири копійки).

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в частині стягнення пені і 3 % річних за період з 11 серпня 2018 року по 27 серпня 2018 року та відсотків за користування грошовими коштами в період з 10 квітня 2015 року по 27 серпня 2018 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2020 року.

Головуючий:

Судді: