Справа № 438/74/20
Провадження №2-о/438/7/2020
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

11 лютого 2020 року Бориславський міський суд Львівської області в складі:

головуючого судді Слиша А.Т.,

за участю секретаря судових засідань Наминанік О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Бориславі в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Бориславський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, -

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) звернулася до Бориславського міського суду з заявою, в якій просить суд: встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце смерті м.Луганськ.

В обґрунтування заяви заявник ОСОБА_1 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Луганськ помер її батько ОСОБА_2 Заявник звернулася до Бориславського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) для проведення реєстрації смерті батька та отримання свідоцтва про смерть. Однак, їй було відмовлено, оскільки документи про смерть батька (лікарське свідоцтво про смерть, довідка про захоронення) видано на тимчасово окупованій території, де державні органи влади України тимчасово не здійснюють свою діяльність. Зокрема, документи видано незаконним утворенням т.зв. «Луганською народною республікою». Заявник ОСОБА_1 не має можливості зареєструвати та отримати свідоцтво про смерть її батька в інший спосіб, ніж у судовому порядку за ст.317 ЦПК України.

Заявник ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала заяву про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, дала пояснення, аналогічні змісту заяви.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився. На адресу суду надійшов лист начальника Бориславського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) Демко Т., у якому просить розглянути справу без участі їхнього представника, проти задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України не заперечують.

Вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.317 ЦПК України, заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України суд розглядає в порядку окремого провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації акті в цивільного стану факту смерті.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 05 липня 1969 року Бориславським міським бюро ЗАГС Львівської області на ім`я ОСОБА_3 , копії свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , - заявник ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Борислав Львівської області.

Заявник зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер у м.Луганськ, у підтвердження чого надала копію лікарського свідоцтва про смерть № 9 від 02.01.2020, виданого Луганським бюро судово-медичної експертизи Луганської Народної респібліки, з якого вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у будинку АДРЕСА_2 .

Також позивач надала копію свідоцтва про захоронення, виданого ОСОБА_1 03.01.2020 директором КП «Ритуальна служба м.Луганськ», з якого випливає, що ОСОБА_2 похований 02 січня 2020 на ділянці АДРЕСА_3 могила», що у м.Луганськ. На підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявниця додала також копію квитанції від 02.01.2020 про оплату ритуальних послуг під час похорону ОСОБА_2 .

Однак, вказані документи не відповідають вимогам законодавства України, оскільки їх було видано на тимчасово окупованій території України, визначеній відповідно до Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях».

Відповідно до ст.2 вказаного закону: правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом, Законом України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.

Згідно з ст.1, ч.2 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», Указу Президента України «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» від 7 лютого 2019 року № 32/2019 - місто Луганськ Луганської області є тимчасово окупованою територією.

Указом Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», яким доведено до відома громадян України, державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, їх посадових і службових осіб, що будь-які органи, їх посадові та службові особи, утворені, обрані, сформовані та призначені за результатами так званих виборів 2 листопада 2014 року, які проводилися в окремих районах Донецької та Луганської областей, є такими, що утворені, обрані, сформовані, призначені і діють усупереч Конституції та законам України, а також зобов`язано КМУ вжити заходів щодо припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв.

Згідно з ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Таким чином, видані на території м.Луганськ Луганської області документи не засвідчують у встановленому порядку факту смерті громадянина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не є підставою для державної реєстрації його смерті органами державної реєстрації актів цивільного стану України. У зв`язку з цим заявник ОСОБА_1 не може оформити в Бориславському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) державну реєстрацію смерті її батька, ОСОБА_2 , та отримати свідоцтво про його смерть. У зв`язку з відсутністю можливості у законний спосіб отримати свідоцтво про смерть батька, заявниця звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Оцінюючи надані заявницею документи, зокрема, видані установами, що розташовані на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації прав заявника.

За змістом п.2 ч.1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

На підставі вищевикладеного, аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, враховуючи, що заявником до матеріалів справи додано документи, які доводять факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Луганськ, та враховуючи те, що м.Луганськ (Луганська область) на момент смерті ОСОБА_2 є тимчасово окупованою територією, а реєстрація смерті ОСОБА_2 в органах реєстрації актів цивільного стану України не проводилась, - суд вважає, що є підстави в судовому порядку встановити факт смерті громадянина ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Луганськ, у зв`язку з чим заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню. Суд вважає зазначений юридичний факт підтвердженим та встановленим. Встановлення факту смерті заявнику необхідне для подальшого отримання свідоцтва про смерть батька. Встановлення вказаного юридичного факту прав та інтересів третіх осіб не порушує та не пов`язано з подальшим вирішенням спору про право.

Підстав для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 263-265, 315, 317, 319, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Бориславський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України - задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме: що громадянин України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець м.Борислав Львівської області, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце смерті: м. Луганськ, Луганська область, Україна.

Рішення підлягає негайному виконанню, відповідно до ч.4 ст. 317 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Копію рішення невідкладно надіслати до Бориславського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) для державної реєстрації смерті особи.

Головуючий суддя А.Т. Слиш