ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 серпня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11968/19

Головуючий у першій інстанції - Требух Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/423/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД в складі:

головуючого судді - Губар В.С.,

суддів - Кузюри Л.В., Висоцької Н.В.

із секретарем судового засідання - Шапко В.М.

Позивач - ОСОБА_1

Відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (з повідомленням учасників справи) у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та встановлення порядку користування квартирою,

місце ухвалення судового рішення - м. Чернігів

дата складання повного тексту судового рішення - 31 грудня 2019 року

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив вселити його у квартиру АДРЕСА_1 . Також просив встановити порядок користування вказаною квартирою, виділивши йому у користування кімнату № 4 площею 17,1 кв.м., кімнату № 5 площею 9,1 кв.м; виділити ОСОБА_3 у користування кімнату № 9 площею 12,6 кв.м., кімнату № 10 площею 11,8 кв.м; а кухню площею 8,5 кв.м, ванну кімнату площею 2,6 кв.м, вбиральню площею 1,0 кв.м, коридор площею 9,3 кв.м, вбудовану шафу площею 1,4 кв.м, лоджію площею 1,5 кв.м залишити у спільному користуванні.

В обгрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався, що він та ОСОБА_2 є співвласниками по 1/2 частці квартири АДРЕСА_1 . Користуватись належною йому частиною квартири позивач не має можливості, оскільки відповідач змінила замки у дверях квартири, у квартиру його не впускає та чинить перешкоди у користуванні квартирою, ключів від квартири у нього нема, що порушує його право власності та житлові права.

Для відновлення своїх порушених прав на володіння та користування спірною квартирою, він неодноразово звертався із заявами до Чернігівського відділу поліції ГУНП у Чернігівській області, проте відповідач продовжує чинити йому перешкоди у користуванні квартирою і вільного доступу до житла він не має.

Тому ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх порушених прав на підставі положень ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 358, 383, 391, 405 ЦК України та 150, 155 ЖК України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 грудня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Встановлено наступний порядок користування чотирикімнатною квартирою АДРЕСА_1 :

ОСОБА_1 виділено у користування житлову кімнату № 9 площею 12,6 кв.м та житлову кімнату № 10 площею 11,8 кв.м.

ОСОБА_2 виділено в користування житлову кімнату № 4 площею 17,1 кв.м. та житлову кімнату №5 площею 9,1 кв.м

Лоджію, вбиральню, ванну кімнату, кухню, кладову, коридор та вбудовану шафу залишено в спільному користуванні сторін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру та в частині стягнення судових витрат і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в частині вселення позивача у квартиру, а розмір судових витрат зменшити до 1000 грн.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції необ`єктивно надав перевагу доводам позивача, не прийнявши до уваги надані відповідачем докази, які містяться в матеріалах справи та які підтверджують безпідставність вимог позивача про вселення у житлове приміщення.

Вимога позивача про вселення не доведена усупереч положенням ст 81 ЦПК України та не доведено його твердження про чинення перешкод у користуванні спірною квартирою.

Надані позивачем відповіді з відділу поліції на його заяви також не підтверджують факту перешкоджання у користуванні належною позивачеві частиною спірної квартири.

Позивач та його дружина у спірній квартирі не мешкають, а постійно проживають у АДРЕСА_2 . Належних позивачеві речей та майна у спірній квартирі нема. Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.11.2019 року підтверджується право власності позивача та його дружини по 62/200 частин у вказаному будинку, а отже житлом позивач забезпечений.

Позивачем не доведено належними доказами існування між сторонами спору щодо користування житлом та перешкоджання позивачу у здійсненні ним права власності на належне майно, а вимоги про захист права власності у будь-який спосіб на підставі ст. 16 ЦК України не заявлялись.

Апелянт не погоджується з розміром відшкодування судових витрат та витрат на правову допомогу та просить зменшити понесені позивачем ці витрати до 1000 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Матрос І.М. просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а законне і обґрунтоване рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 грудня 2019 року - залишити без змін.

В судове засідання ОСОБА_2 не з`явилась, про час і місце розгляду справи належним чином сповіщена, що документально підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення

Згідно до ч.ч.1,2 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вирішуючи питання про розгляд справи без участі ОСОБА_2 у судовому засіданні 17.08.2020 року, апеляційний суд ураховує наступне.

За апеляційною скаргою ОСОБА_2 у цій справі апеляційне провадження відкрито ухвалою Чернігівського апеляційного суду 06 лютого 2020 року.

20 лютого 2020 року ухвалою Чернігівського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 10 березня 2020 року о 10-00 годині.

В судові засідання апеляційного суду 10 березня (10.03.2020 р. суд розпочав слухання справи та заслухав пояснення учасників та, зокрема, адвоката Бабинця С.П. - представника ОСОБА_2 ), 19 березня, 09 квітня, 12 травня, 18 червня та 17 серпня 2020 року ОСОБА_2 не з`явилась, посилаючись на карантинні заходи в Україні у зв`язку з коронавіросом та перебування її, ОСОБА_2 , в зоні ризику за станом здоров`я. Про час і місце вказаних судових засідань кожного разу ОСОБА_2 належним чином була повідомлена, що підтверджується наявними у справі документальними доказами.

За визначенням Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Україна поділена на «зелену», «жовту», «помаранчеву» та «червону» зону за рівнем поширення коронавіруса. Чернігівська область за рівнем поширення коронавірусу віднесена до «зеленої зони» Цей розподіл почав діяти з 3 серпня 2020 року.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» яким внесено зміни до процесуальних кодексів, передбачена можливість проведення судових засідань в режимі відеоконференції, коли сторони у справі можуть брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Проте, клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням особистих технічних засобів, ОСОБА_2 апеляційному суду не заявляла.

З огляду на викладене, виходячи із суті спору та балансу інтересів обох сторін, апеляційний суд визнає за можливе здійснити 17 серпня 2020 року розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 без її участі у судовому засіданні.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішеня про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про вселення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача про наявність перешкод у користування спільною власністю, а тому прийшов до висновку про необхідність усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення позивача у спірну квартиру.

Апеляційний суд погоджується із зазначеним висновком суду, з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем ОСОБА_2 в частині вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру та в частині вирішення питання про розподіл судових витрат. В частині встановлення порядку користування спірною квартирою судове рішення не оскаржується і згідно до ч. 1 ст.367 ЦПК України не може бути предметом перегляду апеляційним

судом.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 листопада 1998 року приватизована квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належала подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та їхнім дітям ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у рівних частинах (а.с. 9).

07 лютого 2019 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті батька ОСОБА_4 (а.с. 12).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, ОСОБА_2 є власником 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування (а.с. 57-58).

Отже, сторони є власниками по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що у спірній квартирі проживають ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_5 та їхні діти - син ОСОБА_6 та донька ОСОБА_7 відповідно 2006 та 2017 року народження, що підтверджується наявними у справі документальними доказами, які в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував (а.с.47-53).

ОСОБА_1 знятий з реєстрації у спірній квартирі 26.06.2002 року та зареєстрований по АДРЕСА_3 (а.с. 7 зворот, а.с. 47).

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційний суд приймає до уваги наступне.

Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За приписами статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (частина 2 згаданої статті).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України).

За правилами частини 1 статті 312 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою частковою власністю.

Згідно до частини 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням права володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог посилався на те, що відповідач перешкоджає йому у вільному доступі до квартири.

Відповідно до змісту статті 16 ЦК України кожна особа має право, звернутися до суду за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про припинення дії, яка порушує це право.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відзиві на позовну заяву та апеляційній скарзі ОСОБА_2 заперечувала факт чинення перешкод позивачеві ОСОБА_1 у користуванні спірною квартирою, яка належить їм обом на праві спільної часткової власності по ? частки кожному.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до поліції у м.Чернігові із зяавами про чинення йому перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , що підтверджується наявними у матеріалах справи висновками про результати перевірок за зверненнями від 24.02.2019 року, 25.02.2019 року, 07.04.2019 року, 10.05.2019 року (а.с. 19-22).

З матеріалів справи убачається, що в ході розгляду справи судом першої інстанції сторонам у справі надавався час для вирішення питання вселення позивача у спірну квартиру мирним шляхом, що підтверджується протоколом судового засідання та дослідженим апеляційним судом записом фіксування судового засідання технічними засобами від 05.12.2019 року (а.с. 69-71).

Проте, сторони не дійшли згоди у вирішені спору.

У матеріалах справи відсутні належні і допустимі та неспростовні докази, які б достовірно підтвердили, що після зміни відповідачкою замків у спірній квартирі, ОСОБА_1 отримував та натепер має ключі від спірної квартири і має вільний доступ до цього житла.

Позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 , його право власності не оспорено в установленому законом порядку, тому відповідно до вимог частини 1 статті 383 ЦК України він має право використовувати помешкання для проживання. Таке право позивача в силу частини 4 статті 41 Конституції України та частини 1 статті 321 ЦК України є непорушним, і він не може бути протиправно його позбавлений або обмежений у його здійсненні.

Тому апеляційний суд знаходить, що суд першої інстанції, оцінивши наявні у справі докази в їх взаємозв`язку та сукупності, вірно встановив характер спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині вселення у спірну квартиру.

Апелянтом не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів на спростування доводів позивача ОСОБА_1 про чинення йому перешкод у користуванні квартирою квартирою, співвласником ? частки якої він являється у рівних правах із ОСОБА_2 , співвласником також ? частки.

Посилання апелянта на те, що позивач зареєстрований у місті Боярка, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки наявність іншого зареєстрованого місця проживання не позбавляє позивача права на належне володіння та користування своєю власністю у місті Чернігові у встановленому законом порядку.

Аргументи апелянта про не проживання позивача у спірній квартирі, про наявність у нього у власності житла поза межами м.Чернігова, про відсутність у спірній квартирі речей позивача не є підставою для відмови позивачеві у вселенні у спірну квартиру, у якій він має право власності на ? частку та у якій судом встановлений порядок користування житлом, проти якого ОСОБА_2 не заперечувала.

Враховуючи відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими апелянт обґрунтовував доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про вселення до спірної квартири.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення в частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: