___________________________________________________________________________________________________________________
провадження № 2/947/621/20
УХВАЛА

(повна)

21.09.2020 року м. Одеса

Київський районний суд м. Одеси у одноособовому складі:

суддя Літвінова І.А. - головуючий,

секретар судового засідання Молодов В.С.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Бірюкова А.М.,

представника відповідача адвоката Капустіна О.Б.,

третьої особи ОСОБА_2

вирішуючи у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Одесі клопотання адвоката Капустіна О.Б., що діє в інтересах відповідача ОСОБА_3 про залишення без розгляду позову по цивільній справі № 520/15554/19, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання особи,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходиться цивільна справа № 520/15554/19 (провадження № 2/947/621/20) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання.

В судовому засіданні 21.09.2020 року представник відповідача адвокат Капустін О.Б. заявив клопотання про залишення без розгляду «позову по цивільній справі № 520/15554/19, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання особи», посилаючись на те, що відповідно до ст. 257 ЦПК України позивач не мав права звернення до суду, оскільки третя особа ОСОБА_2 повинна таке звернення здійснити самостійно.

Сторона позивача та третя особа ОСОБА_2 заперечували проти заявленого клопотання, вважаючи його безпідставним.

Суд, заслухавши учасників судового засідання, проаналізувавши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для залишення без розгляду позову у цивільній справі № 520/15554/19.

Провадження у цій справі було відкрито ухвалою судді від 04.10.2029 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання.

За уточненою позовною заявою позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача ОСОБА_3 на свою користь аліменти на повнолітню дочку сторін ОСОБА_2 , 2001 р.н., на період навчання.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , що підтверджено копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 (а.с. 27).

У відповідності до ч. 1, ч. 2, ч. 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Оскільки, у відповідності до статей 27, 28 ЦПК України підсудність справ про стягнення аліментів є альтернативною, тобто такі позови можуть пред`являтися в суд як за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання або перебування відповідача, так і за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, судом до відкриття провадження у справі були одержані довідки територіального підрозділу міграційної служби України про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання сторін.

Так, довідкою відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області було підтверджено, що місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (позивач у справі) зареєстровано у встановленому законом порядку у Київському АДРЕСА_1 (а.с. 15).

Реєстрація постійного місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за цією ж адресою підтвержена довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про реєстрацію місця проживання, доданою позивачем до позовної заяви (а.с. 10).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 підтвердили, що адреса їх постійного місця проживання не змінювалася, а проживання ОСОБА_2 у гуртожитку в АДРЕСА_2 ) є тимчасовим на період навчання.

Отже, ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітню ОСОБА_2 як матір цієї особи, за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем їх постійного проживання, є належним позивачем в даній категорії цивільних справ. Слід зазначити також, що ухвала суду про відкриття провадження у справі в частині дотримання правил підсудності не оскаржувалася та набрала законної сили.

Із змісту частини третьої статті 199 СК України вбачається право звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на період навчання, як того з батьків, з ким проживає дочка, син, так і самої дочки, сина, які продовжують навчання.

Очевидно, та неодноразово підтверджувалось судами різних інстанцій в аналогічних справах, що в такому випадку вирішального значення набуває не спільне проживання дитини з тим з батьків, хто подає позов, а факт продовження надання цим з батьків їй утримання добровільно і самостійно.

Статтею 257 ЦПК України встановлено перелік підстав залишення позову без розгляду. Цей перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до статі 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Залишення позовної заяви ОСОБА_1 з непередбачених законом підстав суперечило б завданню цивільного судочинства та не відповідало б конституційним принципам щодо гарантованого судового захисту прав, а також доступу до правосуддя, закладеного Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі ст. 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1,2 резолютивної частини Рішення від 25 грудня 1997 року №9-зп, абзац 7 пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Крім цього, у низці рішень Європейського Суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, лише якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті справи.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Обмеження особи в доступі до суду захищається статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Положеннями статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 257-260 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні клопотання адвоката Капустіна О.Б., що діє в інтересах відповідача ОСОБА_3 про залишення без розгляду позову по цивільній справі № 520/15554/19, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання особи.

Продовжити провадження у цивільній справі № 520/15554/19 за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 (паспорт: НОМЕР_3 , виданий 28.02.2000 р. Київським РВ УМВД України в Одеській області; адреса реєстрація: АДРЕСА_3 ), третя особа ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про стягнення аліментів на повнолітню дитину, що продовжує навчання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала окремо від рішення суду апеляційному оскарженню не підлягає.

Днем складення повної ухвали є 28.09.2020 року.

Суддя Літвінова І. А.