Справа № 340/236/17
Провадження № 22-ц/4808/619/20
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Верховинського районного суду від 19квітня 2018 року, в складі судді Бучинського А.Б., у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Голівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_1 про визнання незаконним Державного акту на право приватної власності на землю,

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до Голівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області (далі - Голівська сільська рада), Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (далі - ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області), ОСОБА_1 про визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку.

Вимоги обґрунтовували тим, що вони є користувачами земельних ділянок у селах Чорна Річка і Голови Верховинського району Івано-Франківської області.

Рішенням Голівської сільської ради від 30 грудня 2009 року ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,5657 га для ведення особистого селянського господарства у селі Чорна Річка Верховинського району Івано-Франківської області (далі - село Чорна Річка), 30 березня 2012 року він отримав державний акт на право власності.

Зазначали, що ОСОБА_1 приватизував земельну ділянку без погодження меж із суміжними землекористувачами (позивачами).

Межі його земельної ділянки накладаються на межі їх земельних ділянок.

Зокрема, у приватизовану ОСОБА_1 земельну ділянку ввійшли частини земельних ділянок: ОСОБА_3 - площею 0,100 га, ОСОБА_5 - 0,1500 га, ОСОБА_6 - площею 0,2657 га, а також кормосклад ОСОБА_4 , що підтверджено актом обстеження земельної ділянки комісії виконавчого комітету Голівської сільської ради від 08 лютого 2017 року.

Крім того, через земельну ділянку відповідача проходить дорога комунального користування, що унеможливлює доступ до земельної ділянки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Про вказані обставини їм стало відомо у квітні 2016 року під час оформлення права власності на їх земельні ділянки.

Уточнивши позовні вимоги (07 вересня 2017 року), просили поновити строк звернення до суду з даним позовом, визнати незаконним і скасувати державний акт на право приватної власності на землю, виданий 30 березня 2012 року на ім`я ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,5657 га для ведення особистого селянського господарства у селі Чорна Річка.

ОСОБА_1 подав до суду заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2018 року позов ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково.

Скасовано державний акт на право приватної власті, виданий 30 березня 2012 року ОСОБА_1 на підставі рішення Голівської сільської ради від 30 грудня 2009 року, на земельну ділянку площею 0,5657 га для ведення особистого селянського господарства в селі Чорна Річка. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Представник ОСОБА_7 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення суду. Зазначав, що суд не з`ясував усіх фактичних обставин справи, зробив помилкові висновки про доведеність факту того, що в межах спірної земельної ділянки проходить сільська під`їзна дорога до присілку Костівський протяжністю 3,2 км, чим порушено права ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на вільне користування під`їзною дорогою до їхніх господарств у АДРЕСА_1 .

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що в його земельну ділянку ввійшли частини земельних ділянок ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , а також частина комунальної дороги.

Довідка Голівської сільської ради від 02 серпня 2017 року № 172 про те, що на підставі розпорядження Верховинської РДА від 08 січня 2009 року № 2 на позабалансовий рахунок взято сільські під`їзні дороги, зокрема і під`їзну дорогу на присілок Костівський протяжністю 3,2 кв. м, на яку суд послався при частковому задоволенні позову, є неналежним доказом, оскільки вона не містить реквізитів перелічених у ній доріг і графічних матеріалів.

Також вважає неналежними доказами акт-абрис обстеження земельних ділянок від 08 лютого 2017 року, складений комісією Голівської сільської ради, викопіювання зі схеми планіровки села Голови Верховинського району (1987 рік), а також висновок експерта від 15 січня 2018 року № СА/030118/ЛО.

Представник апелянта просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та стягнути з позивачів на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Позивачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 подали відзив на апеляційну скаргу, просили рішення суду залишити в силі, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 липня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Верховинського районного суду від 19 квітня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 березня 2020 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_1 . Скасовано постанову апеляційного суду Івано-Франківської області від 16липня 2018 року в частині вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Голівської сільської ради, ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області про визнання незаконним і скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області подало відзив на апеляційну скаргу, зазначає, що на даний час земельна ділянка з кадастровим номером 010010359 поділена на дві ділянки, відкриті поземельні книги та присвоєно кадастрові номери: 030010021 та 030010022. Згідно даних Державного земельного кадастру, земельна ділянка з кадастровим номером 030010021 межує з ОСОБА_8 , землями загального користування (дорогою) та ОСОБА_3 у зв`язку з цим розгляд справи щодо земельної ділянки з кадастровим номером 010010359 є неактуальним.

У судових засіданнях апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_3 , представники ОСОБА_9 - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , представник Голівської сільської ради - Сапріянчук М.І. заперечили вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив рішення суду першої інстанції залишити без зміни, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Представник Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області - Запухлий Р.В. вимоги апеляційної скарги визнав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення вищезазначеним вимогам не відповідає.

Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання незаконним Державного акту про право приватної власності на землю виданого на ім`я ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що у власність ОСОБА_1 передано земельну ділянку площею 0,5657 га в с. Чорні Річка, через яку проходить сільська під`їзна дорога до присілку Костівський села Чорна Річка, чим порушено права позивачів на вільне користування проїзною дорогою до їхніх господарств у присілку Костівський с. Чорна Річка. Суд також зазначив про те, що для заявлених позовних вимог позовна давність не сплила, оскільки до 2016 року позивачам не було відомо про існування оскаржуваного державного акту.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується частково з огляду на наступне.

Судом встановлено, що згідно рішення 23 сесії 5 скликання Голівської сільської ради від 30.12.2009 року ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,5657 га для ведення особистого селянського господарства в с. Чорна Річка Верховинського району Івано-Франківської області. На підставі вказаного рішення, управління Держкомзему у Верховинському районі видано Івасюку М.В. Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯК №848800 від 14.02.2012 року, яка знаходиться в с. Чорна Річка Верховинського району Івано-Франківської області, площею 0,5657 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:0359 (а.с.6).

ОСОБА_1 на даний час проведено поділ земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0359 на дві ділянки, яким присвоєно кадастрові номери: :03:001:0021 та :03:001:0022.

Відповідно до актів прийомки-передачі межових знаків на зберігання при поділу земельної ділянки по межі з технічної документації щодо поділу земельної ділянки земельні ділянки ОСОБА_1 площею 0,5004 га та 0,0653 га межують з земельною ділянкою ОСОБА_3 .

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції зазначив, що позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звертаючись з позовом до суду свої вимоги обґрунтовували тим, що відповідач ОСОБА_1 приватизував частини належних їм земельних ділянок, однак вказані обставини не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Разом з тим, суд зазначає, що позивачі посилалися також на те, що при виготовленні ОСОБА_1 оскаржуваного державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,5657 га були порушені їхні права, оскільки через неї проходить сільська під`їзна дорога до їхніх земельних ділянок в присілку Костівський села Чорна Річка, яка не зазначена в державному акті.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як убачається із змісту позовної заяви позивач ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 приватизував земельну ділянку, в яку увійшла частина його земельної ділянки площею 0,10 га, а також у приватизовану відповідачем земельну ділянку ввійшла дорога комунального користування, яка проходить до його ( ОСОБА_3 ) господарства та веде на АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_4 в обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що відповідач ОСОБА_1 приватизував земельну ділянку в яку ввійшла земельна ділянка під будівлями кормоскладу.

Так, на підтвердження своїх вимог ОСОБА_12 подав суду виписку з Протоколу №1 від 12.02.1999 року зборів уповноважених селянського об`єднання «Прикордонник» про видачу йому у майнові паї кормоскладу 1992 року побудови та накладну №43 від 24.05.1999 року (т.1 а.с.18,19). Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність в цій частині вимог порушень прав позивача, оскільки як встановлено в судовому засіданні із заявами про надання йому у користування, оренду чи власність земельної ділянки під виділеним йому у пай кормоскладом на АДРЕСА_1 ОСОБА_4 не звертався, і така йому не виділялася.

Позовна заява не містить посилання на порушення прав ОСОБА_4 на вільне користування проїзною дорогою до його господарства у присілку Костівський с. Чорна Річка. З цього приводу позивачем не представлено суду будь-яких доказів щодо наявності у нього господарства чи земельної ділянки у даному присілку. Та обставина, що ОСОБА_4 як мешканець присілку Костівський с. Чорна Річка звертався у числі інших із заявою з приводу того, що частина дороги якою користуються жителі присілку неправомірно приватизована ОСОБА_1 не позбавляє його обов`язку з цих підстав пред`явити позовні вимоги до суду та на підтвердження цих вимог надати належні докази.

Таким чином, висновок суду про порушення внаслідок приватизації ОСОБА_1 спірної земельної ділянки прав ОСОБА_4 на вільне користування дорогою до його господарства у присілку Костівський не ґрунтується на зібраних по справі доказах.

З огляду на зазначене рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 про визнання незаконним Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку виданого ОСОБА_1 .

Що стосується рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 , то колегія суддів погоджується з висновком суду про порушення його прав внаслідок приватизації ОСОБА_1 частини дороги, яка проходить до господарства ОСОБА_3 та веде на присілок Костівський с. Чорна Річка.

Судом встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №162878 від 12.06.2008року, виданого на підставі рішення Голівської сільської ради від 17.01.2008 року, ОСОБА_3 являється власником земельної ділянки площею 2,000 га в с. Чорна Річка урочище Панайцівка Верховинського району, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства. Згідно з витягом з публічної кадастрової карти України ОСОБА_3 належить на праві власності дві земельні ділянки з кадастровими номерами 01001:0141 та 01001:0140, одна з яких межує із земельною ділянкою переданою у власність ОСОБА_1 .

Колегія суддів приходить до висновку, що суду представлено достатньо доказів, які в своїй сукупності дають підстави для висновку, що ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку через яку проходить під`їзна дорога до присілку Костівський села Чорна річка та господарства ОСОБА_3 .

Так, згідно довідки Голівської сільської ради від 02 серпня 2017 № 172 сільські під`їзні дороги сіл Голови та Чорна Річка взяті на позабалансовий рахунок згідно розпорядження Верховинської РДА №2 від 08.01.2009 року, зокрема сільська дорога на присілок Костівський протяжністю 3,2 км. (т.1 а.с.103, 156).

Відповідно до акта-абриса від 08 лютого 2017 року обстеження земельних ділянок, складеного комісією Голівської сільської ради встановлено, що через земельну ділянку приватизовану ОСОБА_1 проходить дорога на присілок Костівський (т.1 а.с.10).

За клопотанням позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ухвалою Верховинського районного суду від 15 листопада 2017 року у даній справі призначено земельно-технічну експертизу.

Відповідно до висновку судового експерта Худака М.Я. від 15 січня 2018 року № СА/030118/ЛО сільська під`їзна дорога протяжністю 3,2 км проходить в межах досліджуваної земельної ділянки площею 0,5657 га в селі Чорна Річка Верховинського району Івано-Франківської області. Під`їзд до земельних ділянок, житлових будинків чи іншого нерухомого майна, що перебуває у власності ОСОБА_3 і ОСОБА_4 здійснюється сільською під`їзною дорогою до присілка Костівський села Чорна річка Верховинського району Івано-Франківської області протяжністю 3,2 км. В межах досліджуваної земельної ділянки площею 0,5657 га, зокрема, розташована цегляна будівля кормосклад, яка належить ОСОБА_4 . У додатку №2 до висновку графічно зображено накладення меж досліджуваної ділянки на сільську під`їзну дорогу.(т.1 а.с.178-198).

Судом встановлено, що виготовлена технічна документація та виданий в подальшому державний акт ОСОБА_1 не містять посилання на проходження через земельну ділянку площею 0,5657 га в с Чорна Річка сільської під`їзної дороги до присілку Костівський та наявність на ній будівлі кормоскладу.

Посилання апелянта на те, що висновок експерта спростовується витягами із публічної кадастрової карти України та супутникової карти села Чорна Річка є необґрунтованими, оскільки із представлених суду витягів зазначених карт (т.1 а.с.215-217) не можливо встановити наявність чи відсутність спірної під`їзної дороги .

Відповідно до ч.1 ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки : кадастровий номер; місце розташування, у тому числі дані Державного адресного реєстру (за наявності); опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі; дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв; відомості про обмеження у використанні земельних ділянок; відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; нормативна грошова оцінка; інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку.

Таким чином до Державного земельного кадастру дані щодо наявності комунальних доріг не включаються.

Посилання апелянта на те, що експертом неповно та неправильно встановлено обставини, не враховано дані кадастрової карти під час проведення експертизи, що вплинуло на кінцевий висновок не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не скористався правом заявити клопотання про призначення додаткової чи повторної експертизи.

Крім того, як вбачається із заяви-звернення жителів присілка Костівський села Чорна Річка, у числі яких зазначений позивач ОСОБА_3 , частина дороги, якою вони користуються як проїздом до своїх господарств з 1940 років, приватизована ОСОБА_1 (а.с.102).

У засіданні апеляційного суду встановлено та не заперечується представником апелянта ОСОБА_1 те, що позивач ОСОБА_3 по даний час користується спірною земельною ділянкою - проїзною дорогою до присілку Костівський до свого господарства, яка приватизована ОСОБА_1 .

Апелянт ОСОБА_1 ствердив суду також те, що він не заперечує щодо встановлення земельного сервітуту для проїзду його земельною ділянкою.

Посилання апелянта на те, що позивачами не представлено суду належних та допустимих доказів існування комунальної дороги до присілку Костівський села Чорна Річка через земельну ділянку ОСОБА_1 не заслуговують на увагу. Судом встановлено, що генеральний план села Чорна Річка не виготовлено, разом з тим, під`їзна дорога на присілок Костівський протяжністю 3,2 км взята на позабалансовий рахунок сільської згідно розпорядження Верховинської РДА №2 від 08.01.2009 року. Відсутність генерального плану села не дає підстав для висновку, що земельна ділянка, на якій проходить існуюча під`їзна дорога, якою користуються жителі села на протязі тривалого часу у тому числі позивач ОСОБА_3 для проїзду до свого господарства, може бути передана у приватну власність ОСОБА_1 .

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду в цій частині колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Верховинського районного суду від 19 квітня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання незаконним Державного акту на право приватної власності на землю Серія ЯК № 848800 виданий 30.03.2012 року ОСОБА_1 скасувати та постановити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання незаконним Державного акту на право приватної власності на землю Серія ЯК № 848800 виданий 30.03.2012 року ОСОБА_1 - відмовити.

В решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 серпня 2020 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко