Провадження № 22-ц/4808/227/20
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Ясеновенко Л.В.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2019 року, вскладі судді Татарінової О.А., у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення,

в с т а н о в и в :

У липні 2018 року представник ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 24.04.2007 року Акціонерний комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали Кредитний договір № 1110-22/340, відповідно до якого відповідач зобов`язався повертати отриманий кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором 24.04.2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір № б/н, відповідно до якого останній передав кредитору в іпотеку нерухоме майно - п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до виконавчого листа №0907/6344/2012 виданого 31.05.2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 24.04.2007 року - п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності для погашення заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк».

За адресою АДРЕСА_3 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3

Неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована в квартирі після укладення договору іпотеки.

Позивач, посилаючись на те, що заборгованість за кредитним договором не погашена, право користування квартирою (що є предметом іпотеки) в неповнолітньої ОСОБА_3 виникло після укладення Договору іпотеки, то у нього є право вимагати через суд примусового виселення відповідачів з квартири.

Уточнюючи позовні вимоги, позивач просив виселити та зняти з реєстраційного обліку в примусовому порядку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з квартири АДРЕСА_4 , звільнити дане житлове приміщення від особистих речей відповідачів та стягнути з них солідарно на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 1 762,00 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2019 року до участі у справі залучено правонаступника АТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа-Банк».

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2019 року в задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстрації відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що право власності на передану в іпотеку банку квартиру було набуто не тільки за рахунок кредитних коштів, забезпеченого іпотекою цього житла, а і за особисті кошти подружжя відповідачів, а отже виселення відповідачів не можливе без надання їм іншого житла.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ «Альфа-Банк» - Матвійчук М.З. подав апеляційну скаргу, вважає, що суд дійшов помилкових висновків щодо фактичних обставин справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд прийшов до помилкових висновків, що іпотечна квартира була придбана за кредитні кошти тільки частково. На дату укладення Іпотечного договору предмет іпотеки належав ОСОБА_1 на підставі договору купівлі продажу від 24.04.2007 року, таким чином предмет іпотеки був набутий іпотекодавцем в дату укладення іпотечного та кредитного договорів, з чого вбачається, що саме за кредитні кошти було придбано заставну квартиру, а на день укладення іпотечного договору відповідачі по справі не були в ній зареєстровані. В матеріалах справи немає доказів того, що кошти видавались або були спрямовані на інші цілі аніж зазначені в п.1.2. кредитного договору купівля житлового нерухомого майна, даний пункт на дату розгляду справи в суді не був змінений сторонами, договір не був розірваний, його положення не були визнані в судовому порядку не дійсними.

Доводи ОСОБА_2 , що згідно рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.12.2014 року їй належить Ѕ частка такого майна не можуть бути підставою для відмови в позові, оскільки згідно даних з Державного реєстру речових прав та реєстру права власності на нерухоме майно заставна квартира на даний час належить ОСОБА_1 . І навіть якщо б ОСОБА_2 здійснила реєстрацію права власності на таку частку, то вона на підставі положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку» набула б статусу іпотекодавця та несла б усі обов`язки, що виникають з іпотечного договору, згоду на укладення якого вона надала.

Відповідно до ст.ст. 109, 132-2 ЖК УРСР, жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний дохід недостатній для придбання або найму жилого приміщення.

ОСОБА_2 на праві власності належить 1/5 частка квартири за адресою АДРЕСА_5 , а ОСОБА_1 іпотечну квартиру, за словами ОСОБА_2 , не використовує з 2016 року. Відповідачами не надано суду доказів того, що у них відсутнє будь-яке інше житлове приміщення на праві володіння або користування, а їх доходи не дозволяють винаймати інше житлове приміщення.

Апелянт просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовну заяву АТ «Альфа-Банк» задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору.

Відповідач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення суду обґрунтованим, а вимоги апеляційної скарги, заявлені до неї та її неповнолітньої дочки, заперечуються нею в повному обсязі.

Зазначає, що на момент вирішення даної справи, згідно рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області вона зареєструвала своє право на Ѕ частку квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №18642546 від 27.09.2019 року.

Стверджує, що квартира АДРЕСА_4 - АДРЕСА_6 є єдиним її та її дочки житлом, інше житло у них відсутнє. Сам боржник і відповідач ОСОБА_1 вибув і постійно проживає в США, стягнення коштів по кредитному договору №110-22/340 від 24.04.2007 року суд поклав особисто на ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції правильно встановлено, що квартира, яка виступає предметом іпотеки, була придбана за інші кошти, ніж кредитні отримані по договору №110-22/340 від 24.04.2007 року.

Законом України введено мораторій на примусове відчуження житлових приміщень, які є предметом іпотеки та забезпечують виконання зобов`язання позичальниками за валютними кредитами.

Щодо доводів апелянта відносно наявності у неї набутої в порядку приватизації 1/5 частки у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 зазначає, що 1/5 частки власності на вказану квартиру набута нею в порядку приватизації її батьками державного житлового фонду, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.07.2000 року, в квартирі зареєстровані її батьки, та брат з дружиною, відповідач та її неповнолітня дочка за вказаною адресою не зареєстровані. Житлова площа квартири АДРЕСА_7 -Франківську згідно з технічного паспорта складає 42,5 кв.м. при нормі житлової площі 13,65 кв.м., за фактичним проживанням на особу припадає 8,5 кв.м. житлової площі. Брат ОСОБА_4 хворіє інсулінозалежною формою цукрового діабету, двоє батьків є пенсіонерами, таким чином житлові права неповнолітньої доньки у вказаній квартирі по АДРЕСА_8 - АДРЕСА_6 жодним чином не забезпечені і її переселення є неможливим.

Просить у задоволенні апеляційної скарги ПАТ «Альфа-Банк» відмовити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ «Альфа-Банк» Матвійчук М.З. підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_2 , яка діє також у інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 заперечили вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи, просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_1 та представники третіх осіб - Служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 придбав квартиру за адресою АДРЕСА_3 , в період шлюбу за грошові кошти в сумі 580750,00 грн., з яких власними коштами він оплатив 181800,00 грн., а для оплати решти суми він взяв кредит в розмірі 79000 дол. США., отже право власності на передану в іпотеку банку квартиру було набуто не тільки за рахунок кредитних коштів, забезпеченого іпотекою цього житла, а і за особисті кошти подружжя відповідачів, а отже виселення відповідачів не можливе без надання їм іншого житла.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, згідно договору купівлі-продажу квартири від 23.02.2007 року та договору купівлі-продажу гаражу ОСОБА_1 продав ОСОБА_7 квартиру за адресою: АДРЕСА_9 за ціною 172331,00 грн. та гараж № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_6 а за ціною 23634,00 грн. (а.с.106,107 т. 1).

24.04.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (з 16.04.2010 року ПАТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_1 укладено Договір кредиту № 1110-22/340, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав у АКБ «Укрсоцбанк» грошові кошти в сумі 79000 доларів США за сплатою 12,7 процентів річних, на придбання п`ятикімнатної квартири загальною площею 146,1 метрів квадратних, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 (а.с.8-10 т.2).

В якості забезпечення виконання боржником зобов`язань за договором кредиту, між банком та ОСОБА_1 укладено Іпотечний договір від 24.04.2007 року № б/н, відповідно до якого в іпотеку банку передано нерухоме майно, а саме: п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (а.с.5-10 т.1).

Згідно заяви, посвідченої приватним нотаріусом, Іванова Н.С. дала свою згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_1 за спільно набуті в шлюбі кошти квартири АДРЕСА_4 (а.с.108 т.1).

За змістом договору купівлі продажу квартири від 24.04.2007 року ОСОБА_8 передав, а ОСОБА_1 набув у власність належну ОСОБА_8 , згідно умов цього договору квартиру АДРЕСА_4 . Продаж вчинено за домовленістю сторін за 580750,00 грн., з яких 181800,00 грн. отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору, а решта 398950,00 грн. покупець зобов`язується сплатити продавцю на протязі двох днів з моменту підписання договору (а.с. 42 т.2).

Встановлено, що між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склалися неприязні відносини через користування житлом. Так, рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.04.2010 року задоволено позов ОСОБА_2 та зобов`язано ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди у доступі та в користуванні квартирою по АДРЕСА_3 шляхом надання дублікату ключів до вхідних дверей (а.с.103-104 т.1).

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.06.2010 року вирішено вселити ОСОБА_2 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_4 (а.с.105 т.1).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 04.02.2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - п`ятикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 на праві приватної власності для погашення заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк» по Договору кредиту №1110-22/340 від 24.04.2007 року, яка станом на 05.03.2012 року становила 877 245,13 грн. (а.с. 188-189 т.1).

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.12.2014 року задоволено частково позов ОСОБА_9 про поділ спільного майна подружжя . Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_4 . Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_4 . Виділено у користування ОСОБА_2 на першому рівні п`ятого поверху квартири АДРЕСА_4 житлову кімнату №2 площею 23,2 кв.м з балконом площею 3,2 кв.м, житлову кімнату №3 площею 21,7 кв.м. з лоджією 3,06 кв.м, санвузол площею 2,7 кв.м. Виділено у користування ОСОБА_1 на другому рівні шостого поверху квартири АДРЕСА_4 кімнату №8 площею 18,0 кв.м., кімнату №9 площею 16, 8 кв.м, кімнату №10 площею 11,2 кв.м., санвузол площею 3,8 кв.м., комору площею 6,7 кв.м., коридор площею 4, 4 кв.м., коридор площею 1,6 кв.м. Залишено у спільному користуванні за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 приміщення загального користування на першому рівні 5 поверху квартири - коридор №1 площею 13,6 кв.м., коридор №2 площею 4,2 кв.м. та кухню №4 площею 16,6 кв. м. та сходову клітку з першого на другий рівень квартири (а.с. 96-101,102 т.1).

ОСОБА_2 зареєструвала своє право на Ѕ частку квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №18642546 від 27.09.2019 року.

Згідно довідки ЖЕО-КГД у квартирі АДРЕСА_4 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 28.11.2008 року (а.с.4т.1).

Як убачається з довідки виданої Івано-Франківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів №3, № 429 від 11.10.2018 року ОСОБА_3 є ученицею 10-А класу Івано-Франківською загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 3 (а.с.109 т.1).

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов сім`ї ОСОБА_2 від 19.10.2018 року в квартирі АДРЕСА_4 , створені належні житлово-побутові умови проживання для неповнолітньої ОСОБА_3 (а.с.129 т.1).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав та свідоцтва про право власності на житло ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності (1/5 частина) належить квартира за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.130-132, 143 т.1).

Згідно виписки № 02-02/07671 виданої КП «МІУК» від 05.11.2018 року за адресою: . АДРЕСА_5 зареєстровані та проживають ОСОБА_10 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (а.с.145 т.1).

Встановлено, що 09 липня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_1 , ОСОБА_9 та ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3 надіслано вимогу про усунення порушень - погашення у тридцятиденний строк заборгованості за кредитним договором, а також попереджено, що у разі невиконання вимоги банк буде вимагати добровільного виселення з даного житлового приміщення (а.с. 12 т.1).

Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно з ч.4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Порядок виселення із займаного житлового приміщення врегульовано положеннями ст. 109 ЖК УРСР.

Частиною першою вказаної статті передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно ч.2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Частиною 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та частиною 3 ст. 109 ЖК України передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виселення громадян, згідно ч.4 ст. 109 ЖК УРЧСР, при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132 2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132 2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Частиною першою статті 132 2 ЖК УРСР передбачено, що жилі приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються громадянам за умови, що для них таке житло є єдиним місцем проживання і їх сукупний доход недостатній для придбання або найму іншого жилого приміщення. Першочергове право на забезпечення жилим приміщенням з фондів житла для тимчасового проживання мають сім`ї з неповнолітніми дітьми, вагітні жінки, особи, які втратили працездатність, та особи пенсійного віку.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 5 червня 2019 року справа № 643/18788/15-ц зазначено, що статтю 109 ЖК УРСР викладено в редакції з урахуванням економічної та соціальної ситуації в державі з метою захисту суспільних інтересів, зокрема незахищених верст населення, які в силу об`єктивних обставин мають ризики втратити право користування житлом.

Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Вирішуючи спір про наявність підстав для виселення відповідачів по суті, суд першої інстанції вірно зазначив про те, що ключовим питанням є походження грошових коштів, за які придбане іпотечне житло.

Судом встановлено, що відповідно до п. 1.2 Договору кредиту № 1110-22/340, від 24.04.2007 року укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 кредит у сумі 79000 доларів США надано позичальнику на придбання п`ятикімнатної квартири загальною площею 146,1 метрів квадратних, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , заставною вартістю 580750 грн.

Разом з тим встановлено, що придбанню квартири АДРЕСА_4 передував продаж відповідачем ОСОБА_1 належних йому об`єктів нерухомості.

Так, згідно договорів купівлі-продажу квартири та гаражу від 23.02.2007 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_7 квартиру за адресою: АДРЕСА_6 / АДРЕСА_10 за ціною 172 331,00 грн та гараж № 2 за вказаною адресою за ціною 23634,00 грн, зазначені кошти сплачено покупцем ОСОБА_1 у момент підписання договору.

Відчужувана ОСОБА_1 квартира належала йому на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане 25.12.2006 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, а гараж - на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане 12.01.2007 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, тобто за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_2 згідно заяви від 24.04.2007 року, посвідченої приватним нотаріусом, надала свою згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_1 за спільно набуті в шлюбі кошти квартиру АДРЕСА_4 (а.с.108 т.1).

Згідно договору купівлі продажу квартири від 24.04.2007 року ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_4 . Продаж вчинено за домовленістю сторін за 580750,00 грн., з яких 181800,00 грн. отримані продавцем від покупця під час оформлення цього договору, а решта 398950,00 грн. покупець зобов`язується сплатити продавцю на протязі двох днів з моменту підписання договору (а.с. 42 т.2).

Наведені обставини у їх сукупності дають підстави для висновку, що квартира АДРЕСА_4 . - предмет іпотеки - набута у власність ОСОБА_1 як за спільно набуті кошти в шлюбі з ОСОБА_2 так і за кредитні кошти отримані відповідачем ОСОБА_1 згідно Договору кредиту № 1110-22/340, від 24.04.2007 року.

За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки виселення відповідачів із іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, не можливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК УРСР має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням.

Посилання апелянта на те, що суд дійшов помилкового висновку про те, що іпотечна квартира придбана за кредитні кошти частково, спростовуються вищенаведеними обставинами.

У зв`язку з цим також не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що відповідачами не надано суду доказів того, що у них відсутнє будь-яке інше житлове приміщення на праві володіння або користування, а їх доходи не дозволяють винаймати інше житлове приміщення, оскільки відповідно до ч.4 ст. 109 ЖК УРСР виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132 2 цього Кодексу. Натомість судом встановлено, що предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_4 а набута у власність ОСОБА_1 як за спільно набуті кошти в шлюбі з ОСОБА_2 , так і за кредитні кошти.

Доводи апелянта про наявність у ОСОБА_9 на праві власності 1/5 частки у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 , набутої нею у 2000 році в порядку приватизації не заслуговують на увагу, оскільки у вказаній квартирі житловою площею 42,5 кв.м. зареєстровані та проживають батьки ОСОБА_2 - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також її брати: ОСОБА_4 (проживає з дружиною) та ОСОБА_12 . Встановлено, що ОСОБА_4 хворіє інсулінозалежною формою цукрового діабету, двоє батьків є пенсіонерами, таким чином житлові права неповнолітньої доньки у вказаній квартирі по АДРЕСА_8 не забезпечені.

Позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (див. mutatis mutandis "Dakus v. Ukraine", N 19957/07, § 50 - 51, ЄСПЛ, від 14 грудня 2017 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 19 листопада 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2020 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

Л.В. Ясеновенко