Справа № 204/7317/18
Провадження № 2/204/79/20
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

за участю секретаря Єфімової А.О.

за участю позивачки ОСОБА_1

за участю представника позивача Іонкіна Д.Г.

за участю представника відповідача Данканича Є.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міського комунального закладу культури «Дніпровська дитяча музична школа №11» про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

4 жовтня 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд поновити ОСОБА_1 на посаді викладача фортепіано та концерт-мейстера в МКЗК «Дніпровська дитяча музична школа № 11», стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень та стягнути судові витрати пов`язані з професійною правничою допомогою в розмірі 9800 гривень.

В обґрунтування позову зазначала, що вона, ОСОБА_1 , починаючи з 03.09.2007 року, працювала викладачем у Міському комунальному закладі культури «Дніпровська дитяча музична школа № 11» надалі МКЗК ДДМШ №11. Наказом від 04.09.2018 року №78, ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі п.З ч.І ст.40 КЗпП у зв`язку з систематичним невиконанням без неважних причин обов`язків покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку. Вважає наказ № 78 від 04.09.2018 року та звільнення незаконним, необгрунтованим і таким, що винесений з особистих мотивів адміністрації МКЗК «Дніпровська дитяча музична школа № 11», виходячи з наступного. Відповідно до наказу № 78 від 04.09.2018 року, викладач ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці протягом 3-х годин (з 09.00 до 12.00) 25.06.2018 та 26.06.2018 року.

Відповідно до довідок б/н від 25.06.2018 та 25.06.2018 року, виданої комунальним закладом «Дніпропетровський Центр Первинної Медико-Санітарної Допомоги №7, амбулаторія №6», ОСОБА_1 знаходилась на прийомі у лікаря 25.06.2018 з 08.15 до 09.30 та 26.06.2018 з 08.15 до 08.30 з діагнозом: «гипертоническая болезнь 3 степени, кризовое течение». На виконання вимог ст. 149 КЗпП України, 02.07.2018 року, на ім`я директора МКЗК ДДМШ №11 ОСОБА_3 було надано пояснювальну записку в якій зазначалось, що в телефону режимі, у зв`язку з відсутністю директора на робочому місці, викладач ОСОБА_1 попереджала про відсутність у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та зазначала, що на робочому місці була о 11.50 та о 12.00 була присутня на засіданні комісії. Крім зазначеного, до пояснювальної записки було надані медичні довідки та копії листів медичної книги. У зв`язку з викладеним, не дивлячись на вагомість поважних причин відсутності на робочому місті, адміністрацією МКЗК ДДМШ №11, в особі директора ОСОБА_3 , даний факт відсутності був сприйнятий саме як систематичний та вчинений без поважних причин. В свою чергу, не беручи до уваги наявність вагомих поважних причин, наявність пояснень, керуючись особисто неприязненими відношенням до викладача ОСОБА_1 , директор МКЗК ДДМШ №11, за минуванням 2-х місяців від дати отримання пояснювальної записки, прийняла рішення про незаконне звільнення. Викладач ОСОБА_1 жодного разу не була притягнута до дисциплінарної відповідальності, а мала неодноразові заохочення за сумлінну працю та виховання дітей. Так, незважаючи на багаторічну, плідну працю в інтересах музичної школи, відповідач залишив викладача ОСОБА_1 без роботи. Такі дії відповідача завдали значних моральних страждань та принизили честь, гідність, ділову репутацію викладача, яка відповідно до записів в трудовій книжці, жодного разу не була притягнута до днсциплінарної відповідальності, а мала неодноразові заохочення за сумлінну працю та виховання дітей, у зв`язку з чим, вона змушена звернутися до суду за захистом свої порушених прав.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2019 року провадження у справі зупинено у справі, до набрання законної сили рішенням по цивільній справі № 204/4676/18 за позовом ОСОБА_1 до Міського комунального закладу культури «Дніпровська дитяча музична школа № 11» про визнання незаконним і скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, скасування рішення комісії по трудових спорах.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2019 року провадження у справі поновлено, у зв`язку з набранням 3 грудня 2019 року законно сили рішенням у справі 204/4676/18.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позову заяву не скористався, представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність.

Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 , починаючи з 03.09.2007 року, працювала викладачем у Міському комунальному закладі культури «Дніпровська дитяча музична школа № 11» (далі МКЗК ДДМШ №11) (а.с.17-33).

Наказом директора МКЗК ДДМШ №11 від 04.09.2018 року №78, ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку.

Так, відповідно до наказу № 78 від 04.09.2018 року, викладач ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці протягом 3-х годин (з 09.00 до 12.00) 25.06.2018 та 26.06.2018 року, окрім того, в наказі міститься посилання на наявність у ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани, оформленого наказом № 34 від 16.04.2018 року (а.с.14).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2019 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 03.12.2019 року у цивільній справі №204/4676/18 за позовом ОСОБА_1 до МКЗК «Дніпровська дитяча музична школа № 11» про визнання незаконним і скасування наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності, скасування рішення комісії по трудових спорах - позов задоволено, визнано незаконним і скасовано наказ Міського комунального закладу культури «Дніпровська дитяча музична школа № 11» від 16.04.2018 року за № 34 про накладання на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді догани, а також скасовано рішення комісії по трудових спорах МКЗК «Дніпровська дитяча музична школа № 11» від 30.05.2018 року за № 3 (а.с.66-74).

Отже між сторонами виник спір з приводу правомірності звільнення ОСОБА_1 за п. 3 ст. 40 КЗпП України та наявності систематичного невиконання ОСОБА_1 трудових обов`язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані наступними нормами закону.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Виходячи зі змісту даної норми, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.

Отже, зі змісту п. 3 ст. 40 КЗпП України убачається необхідність наявності факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше. Тобто, працівник і раніше порушував трудову дисципліну, не виконував своїх посадових обов`язків, у результаті чого до нього застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та вимог п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, до юридичних фактів, які підлягають встановленню судом при вирішенні спору про законність звільнення ОСОБА_1 з цих підстав, є: чи мав місце дисциплінарний проступок (вина, протиправна поведінка), який став безпосередньо підставою для звільнення працівника; чи передувала його звільненню система порушень, за які до нього з додержанням вимог ст. ст. 147-149 КЗпП України були застосовані дисциплінарні стягнення.

З урахуванням положень ст. 147 КЗпП України звільнення за передбаченими п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України підставами є заходом стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни.

Таким чином, працівник може бути звільнений з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (ст. 151 КЗпП України), він знову вчинив проступок на роботі.

Згідно роз`яснень, які містяться у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9, судам слід враховувати лише ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або внаслідок дострокового зняття (ст. 151 КЗпП України), а також ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладання яких до видання наказу про звільнення минуло не більше одного року.

Окрім викладеного, для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов:

- порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку;

- невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності;

- невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним;

- враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів;

- з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця.

Відповідно до п.22 згаданої Постанови Пленуму ВСУ, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п.1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Вирішуючи позов про визнання незаконним наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності та відшкодування моральної шкоди, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд має враховувати, що тільки правомірно накладені стягнення можуть бути підставою для звільнення працівника за п. 3 ст. 40 КЗпП України, а тому необхідно з`ясувати, систематичне невиконання яких саме трудових обов`язків позивачем передувало його звільненню.

Тобто, для настання правової підстави для звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України ОСОБА_1 мала допустити в своїх діях повторне порушення трудових обов`язків після застосування першого дисциплінарного стягнення. Між тим, матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 не допускала таких порушень, через які її було вперше притягнуто до дисциплінарної відповідальності, а тому Наказ №34 від 16.04.2018 року, яким її й було притягнуто до дисциплінарної відповідальності, визнано незаконним і скасовано. Окрім того, підстави для видання наказу про оголошення догани та підстави зазначені у наказі про звільнення є відмінними між собою (зокрема в першому випадку - самовільне перенесення репетиції у поєднанні з конфліктом з дітьми, а в другому - запізнення), а тому також не можуть бути визнані такими, що вчинялися систематично. За таких обставин суд приходить до висновку, що для звільнення ОСОБА_1 у відповідності до п. 3 ст. 40 КЗпП України у відповідача не було достатніх правових підстав, а тому припинення з ним трудових відносин відбулося незаконно.

Окрім того, стосовно посилань в спірному Наказі №78 від 04.09.2018 року про звільнення позивача, щодо запізнень та відсутності на робочому місці протягом 3-х годин (з 09.00 до 12.00) 25.06.2018 та 26.06.2018 року без поважних причин, суд зазначає наступне.

За ст. 149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15, пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

2 липня 2018 року, на ім`я директора МКЗК ДДМШ №11 ОСОБА_3 позивачем надано пояснювальну записку в якій зазначалось, що в телефонному режимі, у зв`язку з відсутністю директора на робочому місці, викладач ОСОБА_1 попереджала про свою відсутність у зв`язку з необхідністю відвідування лікаря у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та зазначала, що на робочому місці була о 11.50 та о 12.00 була присутня на засіданні комісії.

Для встановлення факту невиконання працівником без поважних причини обов`язків покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, в тому числі запізнень та відсутності особи на робочому місці протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причин таких запізнень та відсутності, факт наявності протиправності та винності таких дій.

Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 3 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

Окрім того, Верховний Суд у постанові від 18.09.2019 року у справі № 344/8219/16-ц нагадав, що ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.

Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.

Суд касаційної інстанції зауважив, що саме на роботодавцеві лежить обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності. А при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я.

Відсутність працівника за станом здоров`я може підтверджуватися не тільки листком непрацездатності, а й довідкою медичної установи, показаннями свідків чи іншими доказами (Ухвала Верховного Суду України від 31 жовтня 2002 року у справі № 6-10006кс02, постанови Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 799/3487/16-ц, від 31.05.2018 року у справі № 324/1102/16-ц ).

До пояснювальної записки позивачем було надані медичні довідки, зокрема, відповідно до довідки б/н від 25.06.2018, виданої комунальним закладом «Дніпропетровський Центр Первинної Медико-Санітарної Допомоги №7, амбулаторія №6», ОСОБА_1 знаходилась на прийомі у лікаря 25.06.2018 з 08.15 до 09.30 з діагнозом: «гипертоническая болезнь 3 степени, сосудистый криз.». Надана ургентна допомога. Від госпіталізації та лікарняного відмовилась. Контрольний огляд призначено на 26.06.2018 року. Відповідно до другої довідки б/н від 26.06.2018, виданої комунальним закладом «Дніпропетровський Центр Первинної Медико-Санітарної Допомоги №7, амбулаторія №6», ОСОБА_1 знаходилась на прийомі у лікаря 26.06.2018 з 08.15 до 08.30 з діагнозом: «гипертоническая болезнь 3 степени, кризовое течение». Лікування продовжити (а.с.16).

Отже матеріали справи свідчать про звернення позивача у дні запізнень та відсутності на робочому місці за медичною допомогою через погіршення самопочуття і ці обставини не спростовані.

Відтак, суд приходить висновку, що відсутність на робочому місці у зв`язку з незадовільним станом здоров`я, що підтверджено відповідною довідками медичного закладу, відбулось з поважних причин, а тому мотивування спірного наказу самим фактом відсутності позивача на робочому місці без дослідження поважності підстав такої відсутності є неправомірним, а наказ № 78 від 4 вересня 2018 року в зазначеній частині також є незаконним.

Отже, посилання в спірному наказі відповідача про звільнення виключно на доповідні записки та акти не можуть бути розцінені, як належні, допустимі, та такі, що беззаперечно доводять факт систематичного порушення ОСОБА_1 трудової дисципліни у виді відсутності на робочому місці протягом 3 годин 25.06.2018 року та 26.06.2018 року без поважних причин.

Таким чином, суд приходить висновку, що звільнення позивача ОСОБА_1 відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, а саме: ст. 40 та ст.149 КЗпП України - без наявності систематичного невиконання працівником без поважних причин своїх обов`язків та попереднього застосування заходів дисциплінарного стягнення, без врахування ступеня тяжкості вчиненого проступку, обсягів заподіяної шкоди а також обставин, за яких вчинено проступок (звернення за медичною допомогою) і попередньої роботи працівника (наявність неодноразових заохочень за сумлінну працю та виховання дітей, викладачем яких була ОСОБА_1 (а.с.17-33).

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про незаконність Наказу директора Міського комунального закладу культури «Дніпровська дитяча музична школа №11» №78 від 04.09.2018 року «Про звільнення викладача ОСОБА_1 за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП» та обґрунтованість позовних вимог в частині поновлення позивача на роботі на посаді викладача фортепіано та концерт-мейстера в Міському комунальному закладі культури «Дніпровська дитяча музична школа № 11» з 04.09.2018 року.

Вирішуючи спір в частині вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Надбала проти Польщі» (2000) зазначається, що визнаючи звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди.

В судовому засіданні встановлено, що в результаті неправомірного звільнення з роботи позивачеві завдано моральних страждань, які виразились у втраті нормальних життєвих стосунків, оскільки позивач залишилася без роботи, на якій пропрацювала тривалий час, у зв`язку зі звільненням змушена був звертатися до суду та вживати додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині частково та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 спричинену моральну шкоду у розмірі 2000 грн., що є достатнім у дані спірній ситуації.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Таким чином, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі.

Стосовно вимог позову про стягнення 9800 грн. витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Для визначення розміру компенсації витрат на правову допомогу стороною повинен бути наданий розрахунок із зазначенням часу, який був витрачений на виготовлення документів правового характеру, а також дані щодо фактично понесених і документально підтверджених витрат на правову допомогу.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, законодавець пов`язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі.

Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постанові від 11.06.2020 року по справі №821/227/17, а також у постановах від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Аналогічні критерії застосовуються Європейським судом з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначений підхід ілюструється у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України». Зокрема Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати зазначав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

До позовної заяви ОСОБА_1 , на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу було надано: Договір № б/н від 07.03.2018 року про надання правової допомоги укладеного між Адвокатом Іонкіним Д.Г. та ОСОБА_1, додаток до договору щодо узгодження вартості послуг адвоката в розмірі 9800 грн., акт виконаних робіт (наданих послуг) від 03.10.2018 року на загальну суму 6800 грн. (попереднє вивчення матеріалів справи та правовий аналіз справи: 850грн./год Х 3 год. = 2550 грн.; надання первинної правової допомоги (консультації, узгодження правових позицій) 850 грн./год Х 2 год = 1700 грн.; підготовка процесуальних документів (позовна заява, клопотання) - 850 грн./год Х 3 год = 2550 грн., на загальну суму 6800 грн. та квитанцію від 03.10.2018 року про сплату ОСОБА_1 за надану правову допомогу на користь адвоката Іонкіна Д.Г. 6 800 грн. (а.с. 5, 8-11, 36, 37).

Визначаючи розмір витрат на правову допомогу, суд, керуючись принципом співмірності, з урахуванням складності справи, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, обґрунтованості витрат та їхню необхідність, доцільність та пропорційність до предмета спору, за наявності перелічених документів, наданих позивачем та його представником, зазначає, що заявлений обсяг коштів та витраченого часу в частині витрат на попереднє вивчення матеріалів справи та правовий аналіз справи, надання первинної правової допомоги - суд вважає неспівмірними із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт та наданих послуг, оскільки витрати часу на правовий аналіз справи та узгодження правових позицій перебували в прямій залежності з якістю наданої правової допомоги, та не входили до процесу підготовки заяв по суті справи, і вчинення (виконання) яких не вимагається згідно з процесуальним законом.

У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що, обґрунтований та документально підтверджений розмір витрат на правову допомогу, що підлягає відшкодуванню, складає 2 550 грн. (850 грн. х 3 год.), понесених позивачем за надані послуги правової допомоги в частині підготовки процесуальних документів (позовна заява, клопотання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивач був звільнений від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1409,60 грн. (704,80 грн. х 2 задоволені вимоги).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 40, 147-149, 233, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 4, 13, 48, 76-82, 133, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Міського комунального закладу культури «Дніпровська дитяча музична школа №11» (місце знаходження: м. Дніпро, вул. Новокримська, буд. 42) про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді викладача фортепіано та концерт-мейстера в Міському комунальному закладі культури «Дніпровська дитяча музична школа № 11» з 04.09.2018 року.

Стягнути з Міського комунального закладу культури «Дніпровська дитяча музична школа №11» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 2550 грн., а всього 4550 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Допустити по справі негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 на посаду викладача фортепіано та концерт-мейстера в Міському комунальному закладі культури «Дніпровська дитяча музична школа № 11» з 04.09.2018 року.

Стягнути з Міського комунального закладу культури «Дніпровська дитяча музична школа №11» 1409,60 грн. судового збору на користь держави.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т. О. Дубіжанська