Справа № 463/3110/19 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/811/761/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

секретаря: Матяш С.І.

з участю: представника апелянта ОСОБА_1 , позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 січня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу з врахуванням індексу інфляції, 3% річних від простроченої суми боргу та завданої моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

В квітні 2019 року позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики у розмірі 589264,07 гривень, що складається з 400236,80 гривень основна сума боргу, 157853,08 гривень відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції, 31174,19 гривень відсотки з урахуванням 3% річних від простроченої суми; стягнення заподіяної моральної шкоди у розмірі 10000,0 гривень та понесених судових витрат.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 28.02.2016 року між нею та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів. Відповідачем була надана відповідна розписка про отримання коштів у розмірі 14720,0 доларів США. ОСОБА_4 зобов`язалася повернути отриману суму коштів через шість місяців. Кінцевим терміном повернення коштів було 28.08.2016 року. Незважаючи на визначені терміни повернення позики, відповідач взятих на себе зобов`язань не виконала. На звернення про повернення суми позики не реагує жодним чином. Станом на момент звернення до суду із вказаною позовною заявою кошти не повернені. За період невиконання договірного зобов`язання утворилась інфляційна складова суми боргу у розмірі 157853,08 гривні та 3% річних - у розмірі 31174,19 гривні. Крім цього, вважає, що відповідач своїми діями завдала позивачу моральну шкоду, оскільки остання скористалась довірою позивача та отримуючи кошти не мала наміру їх повертати. Проте, позивач являється пенсіонером, має серйозні проблеми із здоров`ям та протягом тривалого часу заощаджувала вказані кошти. Вважає, що сума у розмірі 10000,0 гривень буде справедливою моральною компенсацією, яка повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного, просить позов задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики розписки у розмірі 589264,07 гривень та стягнути заподіяну моральну шкоду у розмірі 10000,0 гривень, а також понесені позивачем судові витрати при зверненні до суду.

Оскаржуваним рішенням суду позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 28 лютого 2016 року у розмірі 580982,49 гривень (п`ятсот вісімдесят тисяч дев`ятсот вісімдесят дві гривні сорок дев`ять копійок), що складається з 400236,80 гривень (чотириста тисяч двісті тридцять шість гривень вісімдесят копійок) основна сума боргу, 149593,01 гривень (сто сорок дев`ять тисяч п`ятсот дев`яносто три гривні одна копійка) відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції, 31152,68 гривень (тридцять одна тисяча сто п`ятдесят дві гривні шістдесят вісім копійок) відсотки з урахуванням 3% річних від простроченої суми.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати - судовий збір у розмірі 6376,85 гривень (шість тисяч триста сімдесят шість гривень 85 копійок).

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 вна.

В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає його незаконним та необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що факт передачі грошових коштів в сумі 14720 доларів США в присутності свідків не зафіксовано в будь яких інших доказах, які знаходяться в матеріалах справи. Вважає остаточно встановленим факт існування договірних правовідносин між нею та громадянкою ОСОБА_5 , які існували на підставі розписки від 13.05.2013 року. Стверджує, що матеріали справи не містять доказів надання належних повноважень ОСОБА_5 на її представництво в межах договору позики від 13.05.2013 року, в тому числі щодо судового представництва зі стягненням 8800 доларів США, 3% річних та інфляційних витрат, тому вважає, що вимоги в цій частині подані до суду особою, яка не уповноважена такі вимоги заявляти. Виходячи з викладеного вважає, що суд мав застосувати ст.. 653 ЦК України, однак застосував ст.. ст.. 526, 625 ЦК України. Вважає, що суд мав зробити висновок про те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази змін до правочину укладеного 13.05.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , встановити неналежність позивача, оскільки такий звертався до суду без належних правових підстав.

Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

14 серпня 2020 року від адвоката Сєргєєвої О.І. в інтересах ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 січня 2020 року. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта Попівняк Н.М. на підтримання апеляційної скарги, позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 , на заперечення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 , отримавши у борг грошові кошти, не виконала свої зобов`язання у строки визначені договором, що на думку суду є підставою для часткового задоволення позовних вимог та стягнення боргу в сумі 400236,80 гривень, три відсотки річних у розмірі 31152,68 гривень, інфляційні нарахування у розмірі 149593,01 гривень, а всього - 580982,49 гривень.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967 цс 15.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки.

З розписки, складеної 28.02.2016 року, вбачається, що відповідач ОСОБА_4 отримала від позивача ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 14720,0 доларів США строком на шість місяців.

Дана розписка відповідачем не оспорювалася.

Зі змісту розписки вбачається, що така містить умову позики ОСОБА_4 грошей у ОСОБА_6 в розмірі 14720 доларів США, а також умову про зобов`язання повернення коштів через шість місяців.

Таким чином, зазначивши у розписці про позику у ОСОБА_6 14 720 доларів США та беручи на себе зобов`язання щодо повернення позики через шість місяців, ОСОБА_4 визнала сам факт отримання позики.

Відповідач всупереч вимогам ст. ст. 76, 77 ЦПК України не надав суду доказів на підтвердження повернення ОСОБА_2 в зазначений термін позичених коштів.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч.1 ст.1050 ЦК України).

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

З`ясувавши справжню природу розписки від 28.02.2016 року, встановивши фактичні обставини справи, обставини написання розписки, суд першої інстанції з врахуванням наявності у розписці умови про позику в ОСОБА_6 14 720 доларів США та зобов`язання повернути такі через шість місяців, прийшов до вірного висновку про те, що розписка підтверджує факт отримання у позику грошової суми, а відтак є підтвердженням укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 договору позики.

Враховуючи те, що розписка від 28.02.2016 року відповідачем не оспорювалася, беручи до уваги положення ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за порушення грошового зобов`язання, а також те, що відповідачем позичені кошти не були повернуті, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 28 лютого 2016 року у розмірі 580982,49 гривень, що складається з 400236,80 гривень основна сума боргу, 149593,01 гривень відсотки з урахуванням встановленого індексу інфляції, 31152,68 гривень відсотки з урахуванням 3% річних від простроченої суми.

Іншого розрахунку заборгованості на спростування розрахунку позивача відповідачем суду першої інстанції не було надано.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, зробленого судом першої інстанції розрахунку заборгованості за договором позики.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.374 ч.1 п.1, 375, 383,384, 389- 391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 01.09.2020 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.