Справа № 275/706/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2020 року смт. Брусилів

Брусилівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Миколайчука П.В.,

з участю секретаря судового засідання - Довгаленко О.І.,

представника позивача адвоката Нестеренка М.М.,

представника відповідача Солдатової Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Брусилів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Брусилів» про розірвання договору емфітевзису, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача ТОВ «Агрофірма Брусилів» про розірвання договору емфітевзису. В обгрунтування позову зазначила, що 27.09.2018 між нею та ТОВ "Агрофірма Брусилів" було укладено договір встановлення емфітевзису за яким вона передала товариству право володіння та право цільового користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0035, яка належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯГ №798058, площею 5,4004 га, та розташована на території Брусилівської селищної ради Брусилівського району, Житомирської області. Однак кошти, передбачені договором в сумі 80 000,00 грн. їй не сплачено з дня укладення договору і по даний час, претензія про сплату коштів залишена ТОВ «Агрофірма Брусилів» без задоволення. Враховуючи вказане, вважала вказані обставини істотним порушенням умов договору з боку відповідача, тому просила суд розірвати договір встановлення емфітевзису укладений 27.09.2018 між ОСОБА_1 та ТОВ "Агрофірма Брусилів".

Ухвалою суду від 30.07.2020 судом відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

07.08.2020 до суду надійшов відзив відповідача на позов, у якому відповідач вказав, що позов не визнає, оскільки свої зобов`язання за договором від 27.09.2018 ТОВ «Агрофірма Брусилів» виконало належним чином. Зазначили, що відповідно до п. 2.1. Договору, передача емфітевтичного права відбувається за 80 000 грн. , які включали себе суму податків - ПДФО в розмірі 18% - 14400,00 грн. та військовий збір 1,5 % - 1200,00 грн., тому позивач при укладенні договору отримала 64 400 гривень, а податки сплачував сам відповідач як податковий агент. Вказали, що п. 2.2 і п. 2.3 Договору від 27.09.2018 та Акт приймання-передачі, який є невід`ємною частиною Договору, вказують, що власник своїм підписом під Договором підтвердив факт повного розрахунку з ним відсутність у нього будь-яких претензій фінансового характеру. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

В судовому засідання представник позивача адвокат Нестеренко М.М. позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові. Додатково пояснив, що відсутність належних документів про сплату коштів за Договором позивачу підтверджує невиконання ТОВ «Агрофірма Брусилів» своїх зобов`язань за договором, а сам факт підписання позивачем Договору при його укладенні, не є належним підтвердженням факту сплати коштів ОСОБА_1 .. Крім того, після долучення додаткових доказів, послався на порушення порядку ведення грошових операцій відповідачем, на розбіжності в даті підписання договору та даті нібито здійснених проплат за ним, які мали бути здійснені вже в момент підписання договору. Просив позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача Солдатова Н.В. заперечила проти позову з підстав, зазначених у відзиві на позов. Додатково пояснила, що 01 та 02 жовтня 2018 року позивачці в готівковій формі було сплачено 64400 гривень за Договором від 27.09.2018 та сплачено податки з вказаної суми, що підтверджено додатково долученими письмовими доказами. Зазначила, що умови договору з боку ТОВ «Агрофірма Брусилів» виконуються в повному обсязі, факт нездійснення оплати коштів за його умовами не має місця, тому просила відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та встановивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, приходить до наступного висновку.

Правовідносини, які виникли між позивачами та відповідачем на підставі укладеного між ними договору емфітевзису земельної ділянки, регулюються наступними нормами законодавства.

Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 102-1 ЗК України, право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Частиною першою статті 407 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Власник земельної ділянки має право на одержання плати за користування нею. Розмір плати, її форма, умови, порядок та строки її виплати встановлюються договором.

Згідно зі статтею 410 ЦК України землекористувач має право користуватися земельною ділянкою в повному обсязі, відповідно до договору. Землекористувач зобов`язаний вносити плату за користування земельною ділянкою, а також інші платежі, встановлені законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 свої вимоги мотивувала тим, що ТОВ «Агрофірма Брусилів» не виконала свого обов`язку по сплаті коштів, зазначених у Договорі від 27.09.2018, а тому наявні підстави для його розірвання в зв`язку з істотним порушенням його умов.

Судом встановлено, що 27.09.2018 між ОСОБА_1 та ТОВ "Агрофірма Брусилів" було укладено договір встановлення емфітевзис за яким ОСОБА_1 передала ТОВ "Агрофірма Брусилів" право володіння та право цільового користування земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0035 (а.с. 7).

Відповідно п. 2.1 Договору, передача емфітевтичного права відбувається за 80 000 грн. (вісімдесят тисяч гривень 00 коп.) з урахуванням всіх податків (ПДФО в розмірі 18% - 14400,00 грн., військовий збір 1,5 % - 1200,00 грн.), які Власник отримав при підписанні Договору у повній сумі, за весь період емфітевтичного права.

Відповідно п. 2.2 Договору, власник своїм підписом під Договором підтверджує факт повного розрахунку за Договором і відсутність щодо Емфітевта будь-яких претензій фінансового характеру,

Відповідно п. 2.3 Договору, передача емфітевтичного права на земельну ділянку та підтвердження отримання грошових коштів, на виконання п. 2.1. Договору, оформлюється Актом передачі-приймання, який є невід`ємною частиною Договору. Підписання Акту свідчить про передачу емфітевтичного права Емфітентові та отримання грошових коштів Власником.

Згідно Акту прийому-передачі земельної ділянки від 27.09.2018 ОСОБА_1 передала, а ТОВ «Агрофірма Брусилів» прийняв у користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, загальною площею 5,4004 га. Кадастровий номер :02:000:0035, яка розташована на території Морозівської сільської ради Брусилівського району Житомирської області, а також ТОВ «Агрофірма Брусилів» сплатило, а ОСОБА_1 отримала 80000, 00 грн. (вартість емфітевтичного права з урахуванням всіх податків) - 14400,00 грн. (ПДФО в розмірі 1 8%,) - 1200,00 грн. (військовий збір 1,5 %) (а.с. 23).

У постанові колегії суддів другої судової палати КЦС ВС від 22.01.2020 у справі №674/461/16-ц зроблено висновок, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника(-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документа, в якому втілюється правочин.

Таким чином, підписання позивачкою Договору в пропонованій редакції (та Акту приймання - передачі) вказують на її згоду з його умовами, в т.ч. - з пунктами 2.1-2.3 щодо розміру та строків сплати їй коштів за умовами Договору.

Відповідно до досліджених судом письмових доказів, долучених за клопотанням представника відповідача, 01.10.2018 ТОВ «Агрофірма Брусилів» сплатило податок з доходу фізичних осіб в сумі 14400 грн. та військовий збір в розмірі 1200 грн. з доходу фізичних осіб згідно договору встановлення емфітевзису укладеного з ОСОБА_1 (а.с. 50-52).

Відповідно до копій реєстрів за 01.10.2018 та 02.10.2018, відповідачем видано кошти з призначенням «Аренда земельних паїв договір емфітевзису ОСОБА_1 » в сумах 50 000 грн. та 14400 грн. (а.с. 53,54).

Відповідно до видаткового касового ордеру б/н від 01.10.2018 ОСОБА_1 видано 64400 грн. згідно договору емфітевзису (а.с. 55). На вказаному ордері в графі «Підпис одержувача» наявний підпис, в реквізитах паспорта одержувача коштів зазначено паспортні дані позивачки.

Як вбачається з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81, ст. 76 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Всупереч вказаним вище вимогам, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що ТОВ «Агрофірма Брусилів» не було виконано свій обов`язок по сплаті коштів за договором емфітемзису. Натомість, факт виконання своїх зобов`язань ТОВ «Агрофірма Брусилів» по сплаті коштів позивачці вбачається з умов п. п. 2.2, 2.3 Договору від 27.09.2018, акту прийому-передачі від 27.09.2018, які були підписані ОСОБА_1 , з копії видаткового касового ордеру від 01.10.2018 (підписаного позивачкою), з податкових звітних декларацій відповідача форми 1-ДФ та з платіжних документів по сплаті відповідачем податків на доходу фізичних осіб та військового збору в зв`язку з сплатою коштів за договором від 27.09.2018.

Таким чином, доводи позивача про те, що нею не отримано коштів за договором від 27.09.2018 не знайшли свого підтвердження, спростовані належними доказами, наданими відповідачем та дослідженими в судовому засіданні. З заявами про сумнів у достовірності поданих відповідачем доказів про здійснення виплат коштів та виключення їх з числа доказів, як це передбачено ч. 11 ст. 83 ЦПК, сторона позивача не зверталась, обгрунтованих підстав вважати докази, надані відповідачем, неналежними чи недостовірними - в суду немає.

Посилання представника позивача на можливе порушення ТОВ «Агрофірма Брусилів» ведення обліку видачі коштів, а саме - на відсутність в додатку до видатково-касового ордеру від 01.10.2018 заявки ОСОБА_1 на видачу коштів, як це передбачено п. 26 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління НБУ від 29.12.2017 № 148, саме по собі не спростовує факт отримання коштів позивачкою, тому не може слугувати достатньою підставою для висновку про істотне порушення умов Договору та підставою для його розірвання.

В частині оцінки встановлених судом обставин справи на предмет наявності підстав для розірвання договору в зв`язку з його порушенням відповідачем, суд зазначає наступне.

Частина 2 ст. 651 ЦК України як на підставу для розірвання договору вказує саме на наявність істотного порушення його умов однією із сторін.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Загальні критерії істотності порушення умов договору в розумінні частини 2 статті 651 ЦК України, як необхідної передумови розірвання договору в судовому порядку на вимогу однієї сторони, напрацьовані усталеною судовою практикою Верховного Суду, зокрема у судових рішеннях по справах № 910/22259/17, 910/22454/17, 910/20932/17, 910/21033/17, 910/3568/18, 910/4427/18, 910/5001/19, 926/1557/18, 920/221/19, № 912/1385/17.

Істотним є таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справі № 910/6381/18, від 14.08.2019 у справі №910/8819/18, від 17.03.2020 у справі № 911/1102/19.

Оцінка істотного порушення договору здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені законом. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є справді істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Наведена правова позиція викладена у постанові у постанові Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 910/5381/18.

Отже, істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 927/877/17).

Із вказаного вбачається, що для встановлення можливості розірвання спірного договору необхідно визначити чи були допущені відповідачем саме істотні порушення умов такого договору, чи наявна шкода і її розмір внаслідок дій (бездіяльності), а також співвіднести очікуваний результат від укладеного договору та фактичні обставини внаслідок неналежного його виконання.

Аналогічна правова позиція застосована в постанові Верховного суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 911/2755/18.

З огляду на наведене, та обставина, що кошти за Договором емфітемзису були сплачені ОСОБА_1 саме 01 та 02 жовтня 2018 року, а не в день підписання Договору 27.09.2018, хоч і вказує на порушення умов Договору, однак така затримка в розрахунку є короткостроковою, жодним чином не позбавила ОСОБА_1 можливості отримати очікуваній узгоджені при укладенні договору кошти в повному розмірі, не завдала жодної шкоди позивачці, а тому таке порушення не може вважатися істотним та бути підставою для розірвання Договору.

З огляду на викладене, оскільки позивачем не доведено належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами факт істотного порушення ТОВ «Агрофірма Брусилів» своїх зобов`язань за договором емфітевзису від 27.09.2018, у задоволенні позовних вимог про розірвання договору необхідно відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи те, що в задоволенні позову відмовлено повністю, понесені витрати на оплату судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-89, 141, 395, 407, 410, 526, 626,628, 629, 651 ЦК України, ст. ст. 80, 81, 258, 259, 263-265, 280-285 ЦПК України, суд -

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Брусилів» (12601, Житомирська область смт. Брусилів, вул. Чапаєва, 3, ) про розірвання договору встановлення емфітевзису від 27.09.2018 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне судове рішення складено 05 жовтня 2020 року.

Суддя П.В. Миколайчук