Справа № 139/585/20
Провадження № 2/139/230/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

22 вересня 2020 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі: головуючої - судді Тучинської Н.В.,

секретаря судового засідання Хонькович Л.І.

розглянувши у відкритому засіданні в смт Муровані Курилівці справу за позовом ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

На підставі свідоцтва про право власності на житло позивачу належить квартира АДРЕСА_1 , у якій, зареєстрований ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не є членом сім`ї позивача і за місцем реєстрації не проживає. Оскільки, відповідач, добровільно не знімається з реєстрації, не піклується про надане для проживання приміщення, ОСОБА_1 за захистом своїх прав та інтересів 20 липня 2020 року звернулася до суду з цим позовом.

Ухвалою суду від 21 липня 2020 року (а.с. 16) відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 04 вересня 2020 року підготовче провадження закрито, призначено розгляд справи по суті (а.с. 28).

Позивач та треті особи у судове засідання не з`явилися, просили про розгляд справи за їхньої відсутності (зворот а.с. 2, а.с. 19, 20, 21). Крім того, позивач 22 вересня 2020 року подала до суду заяву про те, що не заперечує проти ухвалення у справі заочного судового рішення (а.с. 31).

Відповідач копію ухвали від 21 липня 2020 року та доданих до неї матеріалів фактично не отримав. Поштове відправлення, яке направлялось за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_5 повернулось без вручення, оскільки за вказаною адресою адресат не проживає (а.с. 23-24). В судове засідання відповідач викликався в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України (а.с. 30). З урахуванням положень п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 та ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового засідання.

Оскільки наявні всі умови, передбачені ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив про прийняття заочного рішення.

Розглянувши справу, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає до повного задоволення.

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Право на повагу до житла визначено і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ст. 150 Житлового Кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Свідоцтвом про право власності на житло від 21 жовтня 1994 року (а.с. 4) стверджується, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні.

При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого, немайнового, або майнового права та інтересу.

Довідками Наддністрянської сільської ради № 426 від 06 липня 2020 року (а.с. 5) та № 445 від 10 липня 2020 року та актом обстеження матеріально-побутових умов (а.с. 8) стверджується, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований, в тому числі, ОСОБА_5 , який за вказаною адресою не проживає.

Із копії рішення Мурованокуриловецького районного суду від 25 грудня 2012 року (справа № 216/1144/12), яке набрало чинності 25 січня 2013 року (а.с. 9) та довідки Наддністрянської сільської ради № 426 від 06 липня 2020 року (а.с. 5) вбачається, що ОСОБА_5 з 25 січня 2013 року не є членом сім`ї позивача і з 2012 року не проживає в її будинку. Ця обставина також стверджується довідкою Наддністрянської сільської ради № 445 від 10 липня 2020 року (а.с. 5).

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився в квартиру і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Судом встановлено, що відповідач вселився у спірну квартиру як члени сім`ї власника. Доказів того, що після розірвання шлюбу за рішенням суду, він веде спільне господарство, проживає однією сім`єю із власником будинку і є членом його сім`ї суду не надано. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Наведені вище норми цивільного законодавства України свідчать про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Аналізуючи вищевикладене, дослідивши та оцінивши всі обставини справи, перевіривши їх доказами, виходячи із принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Така позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 04 грудня 2019 року (справа № 235/9835/15-ц, провадження № 61-8142св18), від 16 січня 2019 року (справа № 243/7004/17-ц, провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року (справа № 243/9627/16-ц, провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року (справа № 766/12748/16-ц, провадження № 61-31405св18), від 15 січня 2020 року (справа № 686/11782/17-ц, провадження № 61-38672св18).

Керуючись: ст. 47, 41 Конституції України, ст.ст. 16, 319, 321, 391, 406 ЦК України, ст. 150 ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 12, 13, 76-81, 259, 264, 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов задовольнити. Визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: _____________