судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська
Статтею 293 ЦПК України передбачено, що розгляд справ у порядку окремого провадження про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку проводиться судом у складі одного судді і двох присяжних.
Відповідно до ч. 3 ст. 68 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» на присяжних поширюються гарантії незалежності і недоторканності суддів, установлені законом, на час виконання ними обов`язків із здійснення правосуддя.
За змістом ч. 1 ст. 35 ЦПК України, питання, що виникають під час колегіального розгляду справи судом, вирішуються більшістю голосів суддів. Головуючий голосує останнім.
Згідно із ч. 3 ст. 35 ЦПК України, суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні. Окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Так, при розгляді справи Самарським районним судом м. Дніпропетровська в порядку окремого провадження за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради більшістю голосів, вирішено примусово госпіталізувати ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги без його усвідомленої згоди.
Проте, я, як головуючий суддя по даній справі, категорично не погоджуюсь з таким рішення з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи до заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги жодного документу, який би міг посвідчити особу хворого, заявником надано не було.
Більш того в судовому засіданні лікар - психіатр пояснив, що хворий спочатку представився як ОСОБА_1 , проте вже наступного дня називав себе Медерс, потім Мертеросян, Тигран.
Щодо примусової госпіталізації ОСОБА_1 до психіатричного закладу для надання психіатричної допомоги прокурор також заперечував, оскільки документів у особи не було.
Главою 10 (ст.ст. 339 - 342) ЦПК України та Законом України «Про психіатричну допомогу» врегульовано порядок розгляду заяви про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах та при встановлені в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.
Відповідно до ч. 4 ст. 217 ЦПК України, головуючий встановлює особи тих, хто бере участь у судовому засіданні, а також перевіряє повноваження представників.
Під час розгляду справи ані представником заявника ані лікарем психіатром не було підтверджено особу госпіталізованого громадянина, у самої особи, щодо якої вирішувалось питання про надання їй психіатричної допомоги, також відсутні будь-які документи з її даними, в зв`язку з чим встановити особу відносно якої розглядається питання не представилось можливим.
Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічнохворих осіб відповідно до підпункту (е) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: "за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є "психічнохворою". Сама сутність того, в чому слід переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обов`язкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу" (пункт 39 рішення у справі."Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року)
Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку, зважаючи на відсутність у зацікавленої особи будь-якого документу, який би дав можливість суду встановити її особу, місце проживання (реєстрації) приходжу до висновку, що у задоволенні заяви Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради слід було відмовити.
Головуючий суддя Р.О. Кушнірчук