Номер провадження: 22-ц/813/6467/20
Номер справи місцевого суду: 494/493/19
Головуючий у першій інстанції Дєтков О. Я.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,

з участю секретаря Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 на рішення Березівського районного суду Одеської області від 28 січня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Дєткова О.Я,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про розірвання договору оренди земельної ділянки,посилаючись на те, що є власником земельної ділянки, площею 6.16 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області. В 2016 році позивач за домовленістю з відповідачами передав їм в оренду вищезазначену земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 49 років, договір укладено 16 травня 2018 року, а зареєстрований 24 травня 2018 року, лише через два роки з моменту фактичної передачі земельної ділянки в оренду. Після офіційної реєстрації вказаного договору, орендар ОСОБА_4 написав розписку, якою відмовився від будь-якого прибутку, отриманого внаслідок оренди земельної ділянки, на користь іншого орендаря ОСОБА_3 . Позивач вважає, що фактично між орендарями було укладено договір суборенди, але не зареєстровано, отже вважає даний факт порушенням договору оренди, його майнових прав як власника.

У зв`язку із викладеним, позивач просив суд розірвати договір оренди землі від 16 травня 2018 року та зобов`язати відповідачів негайно передати земельну ділянку позивачеві та витребувати у відповідачів правовстановлюючі документи на вказану земельну ділянку.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 28 січня 2020 рок у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 , в особі адвоката Ковтун К.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначив, що орендарями суттєво порушено умови договору, а саме орендна плата не сплачена, оригінали документів не повернуті ОСОБА_2 , розписка написана під тиском і з дописками, а тому договір підлягає розірванню.

Також, апелянт, заначив, що орендарі не сплачують належним чином податки та збори, пов`язані із користуванням земельної ділянки, через що у грудні 2019 року ОСОБА_2 було вручено податкову вимог. Про дану обставину було заявлено в суді першої інстанції, проте судом не взято до уваги.

У своєму відзиві ОСОБА_5 , представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зазначив, що апелянт не довів фактів порушення судом його прав та інтересів для дострокового розірвання договору оренди землі від 16 травня 2016 року.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_2 , перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 6.16 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області, що підтверджується з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11 березня 2019 року та рішенням Березівського районного суду Одеської області від 31 серпня 2015 року (а.с.7-10).

Згідно договору оренди землі №1 від 16 травня 2018 року ОСОБА_2 передав в оренду ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вищевказану земельну ділянку (а.с.11-14).

Відповідно до витягу із технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки встановлено грошову оцінку спірної земельної ділянки у розмірі 180241-29 грн. (а.с.15).

Право оренди земельної ділянки, площею 6.16 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Новоселівської сільської ради Березівського району Одеської області зареєстровано за ОСОБА_3 24 травня 2018 року, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с.18).

Орендар ОСОБА_4 написав розписку, якою відмовився від будь-якого прибутку, отриманого внаслідок оренди земельної ділянки, на користь іншого орендаря ОСОБА_3 (а.с.19).

ОСОБА_2 отримав від орендаря ОСОБА_3 грошову суму за оренду земельної ділянки (49 років) у розмірі 115000 грн., що підтверджується його особистою розпискою, яку він не оспорював (а.с.84-85),

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про розірвання договору оренди земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з наступного.

Частиною 1 ст.2 Закону України «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним Кодексом України, Цивільним Кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Відповідно до ч. 3 ст. 31 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін.

Разом з тим, ч.3 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 412 ЦК України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним Кодексом України та іншими законами України.

Так, пунктами «а», «д» ч.1 ст. 141 ЗК України передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою визначено добровільну відмову від права користування земельною ділянкою та систематичну несплату орендарем земельного податку або орендної плати.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 ЗУ «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Згідно до положень ст. 31 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи-орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи-орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства).

Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або договором.

У відповідності до Закону України «Про оренду землі», орендар вправі передавати земельну ділянку в суборенду за згодою власника іншим юридичним чи фізичним особам без зміни її цільового призначення.

Судом встановлено, що згідно договору оренди, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є орендарями, які сплатили ОСОБА_2 в рахунок орендної плати грошові кошти у сумі 115 000 грн., а отже твердження позивача про існування договору суборенди між відповідачами є безпідставними.

На підставі вищенаведених обставин, суд у відповідності до вимог закону прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що обумовлена орендна плата не сплачена, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки договором оренди землі передбачено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки, також орендна плата може бути обумовлена і в іншому розмірі за попереднім письмовим узгодженням між орендарем та орендодавцем. Крім цього орендна плата може бути внесена одноразовим платежем за весь період оренди, що складає 313 593,14 грн. Виплата орендної плати у грошовій формі здійснюється у гривнях готівкою під розписку. Орендарі сплачують орендну плату в грошовому розмірі, по 50% від розміру орендної плати кожний. Орендар вносить орендну плату орендодавцеві один раз на рік (до грудня поточного року). Тобто чіткого механізму сплати орендної плати договором не передбачено. Згідно розписки від 22 травня 2018 року, ОСОБА_2 отримав від орендодавців в рахунок орендної плати за оренду земельної ділянки грошову суму у розмірі 115 000,00 грн., договір укладено на 49 років, отже підстав для розірвання договору не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що орендарі не сплачують належним чином податки та збори, пов`язані із користуванням земельної ділянки, через що у грудні 2019 року ОСОБА_2 було вручена податкова вимога, колегія суддів вважає такими, що не підлягають задоволенню, з тих підстав, що з матеріалів справи вбачається, що позивачем не було заявлено позов з зазначених вимог, які в свою чергу не були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 28 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 01 жовтня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк