ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м.Суми

Справа №587/1186/18

Номер провадження 22-ц/816/1593/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Криворотенка В. І. , Хвостика С. Г.

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 18 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Степаненка О.А. в приміщенні Сумського районного суду Сумської області,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Пулинця Богдана Анатолійовича звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення часток у праві спільної часткової власності.

Свої вимоги мотивує тим, що 02 липня 1998 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем. 24 березня 1998 року рішенням 13 сесії 22 скликання Стецьківської сільської ради відповідачу було надано у власність земельну ділянку загальною площею 0,12 га за адресою: АДРЕСА_1 . В 2005 році на вказаній земельній ділянці побудовано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами.

Домоволодіння із земельною ділянкою загальною площею 0,12 га за вказаною вище адресою, за ОСОБА_2 не зареєстроване, тому воно є об`єктом незавершеного будівництва.

Посилаючись на вказані обставини та остаточно уточнивши позовні вимоги просить визнати за нею право власності на 1/2 частину об`єкта незавершенного будівництва, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Сумський районний суд Сумської області рішенням від 18 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задовольнив повністю.

Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Не погодившись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову за необґрунтованістю.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку, що позивачка, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, набула право власності на недобудований будинок.

Вказує, що спірний об`єкт нерухомості є самочинним будівництвом. Єдиним органом, який може визначати правовий статус будівництва як незавершене чи самочинне є лише ДАБІ у Сумській області.

Вважає, що суд всупереч вимог ЦК України узаконив самочинне будівництво.

Також вказує на те, що місцевий суд не перевірив доводів позивачки щодо її участі у будівництві, сумісне проживання, ведення спільного господарства.

Вважає, що суд позбавив його права на ефективний захист, задовольнивши клопотання позивачки про виклик експерта під час слухання справи по суті.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Пулинця Б.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірне домоволодіння є об`єктом незавершеного будівництва, збудованим під час шлюбу, просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача адвоката Лобанова М.Б., який підтримав апеляційну скаргу, позивачку, яка заперечує проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на частину спільно набутого майна подружжя (об`єкта незавершеного будівництва, збудованого під час шлюбу), яке належить їй на праві спільної сумісної власності та підлягає поділу між сторонами, було порушено з боку відповідача, тобто не оформлюється з вини останнього, а тому позивачка позбавлена можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 02 липня 1998 року сторони по справі зареєстрували шлюб (а.с.9).

24 березня 1998 року на підставі рішення 13 сесії 22 скликання Стецьківської сільської ради Сумського району Сумської області відповідачу ОСОБА_2 була передана безкоштовно у приватну власність земельна ділянка площею 0,12 га, з яких: для будівництва індивідуального житлового будинку і господарських будівель площею 0,06 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,06 га, за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 10; 16).

09 листопада 1998 року Стецьківською сільською радою Сумського району на ім`я ОСОБА_2 виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії IV-СМ № 002449 на земельну ділянку площею 0.12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, розташовану на території АДРЕСА_1 , зареєстрований у книзі реєстрації державних актів за № 277 (а. с. 5).

За час спільного сумісного проживання подружжя у 2005 році на вказаній земельній ділянці сторонами було побудовано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, будівництво якого закінчено та який фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, проте не введений в експлуатацію і право власності на нього не оформлене.

На ім`я відповідача ОСОБА_2 видано технічний паспорт на вказаний житловий будинок, з якого вбачається, що він складається з: двох поверхів, житлового будинку, гаражу, кухні-сараю, навісу, вбиральні та погріба, всього по I-му поверху загальна площа приміщень 62,0 кв.м, житлова 27,2 кв.м, підсобна площа 34,8 кв.м, площа приміщень, не включена в загальну 7,3 кв.м; по II-му поверху загальна площа приміщень 42,1 кв.м, житлова 25,4 кв.м, підсобна площа 16,7 кв.м; всього по житловому будинку літ. «А-2» загальна площа приміщень 104,1 кв.м, житлова 52,6 кв.м, підсобна площа 51,5 кв.м, площа приміщень, не включена в загальну 7,3 кв.м. (а.с.11-14).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 відомості відсутні (а. с. 24).

З довідки КП «Ініціатива» Кровненської сільської ради № 339-1-06/18 від 06 червня 2018 року вбачається, що відповідно до інформації, яка знаходиться в інвентаризаційній справі № А 000060725 Департаменту забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради, станом на 29 грудня 2012 року, підтвердити право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 можливості не має, у зв`язку з відсутністю державної реєстрації (а.с.25).

Відповідно до листа ДАБІ у Сумській області від 20 травня 2019 року, об`єкти будівництва по АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом (а. с. 99-100).

Згідно висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 1624 від 12 квітня 2019 року вбачається, що ступінь готовності об`єктів незавершеного будівництва за вказаною вище адресою складає: житлового будинку А-2 100 %; прибудови а 100%; прибудови а1 100 %; ганку 100 %; гаражу «Б» - 96 %; кухні сараю «В» - 96 %; навісу «Г» - 100 %; вбиральні «Д» - 100 %; погребу «п/г» - 100 %; огорожі № 1-3 по 100 % кожна; колодязю «К» - 100 % (с. 75-92).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне.

Ст. 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга ст. 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша ст. 181, пункт 6 частини першої ст. 346, ст. 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (ст. 331), «об`єкт будівництва» (ст.ст. 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Наведений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15.

Таким чином, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, врахувавши ті обставини, що спірний об`єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо доводів відповідача, що суд не перевірив жодних доказів позивачки щодо її участі у будівництві, веденні спільного господарства, спільної праці, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень ст. 60 СК України право спільної сумісної власності подружжя на майно набуте в період шлюбу презюмується, відтак відповідач повинен був доводити зворотне.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення. Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 18 червня 2020 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 вересня 2020 року.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: В.І. Криворотенко

С.Г. Хвостик