Справа № 446/1804/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Бакай І.А.
Провадження № 22-ц/811/1176/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Мельничук О.Я., Шандра М.М.

секретаря: Симець В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Сєргеєвої Ольги Ігорівни на рішення Кам`янка - Бузького районного суду Львівської області від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Великоколоднівської сільської ради про надання додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним заповіту, усунення від права на спадкування, виділ частки в спільному майні подружжя та визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и в:

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , Великоколоднівської сільської ради, та просила суд винести рішення, яким визначити їй додатковий строк для прийняття спадщини за законом після смерті її матері, ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 та по смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ; прийняти відмову від спадщини її брата ОСОБА_5 на належну йому частку, як спадкоємцю першої черги за законом в спадковому майні матері та батька в її користь; визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 ; усунути від права на спадкування спадкового майна її брата ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на майно покійної матері ОСОБА_3 : 1/2 житлового будинку в АДРЕСА_1 , як на майно набуте нею в шлюбі з ОСОБА_4 ; державний акт, виданий на підставі розпорядження голови Кам`янка-Бузької райдержадміністрації від 21 серпня 2006 року № 336 серії ЯГ № 515518 на земельну ділянку площею 1.2182га на території Великоколоднівської сільської ради Кам`янка-Бузького району, Львівської області за цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01:06:453:03388 та виданий 19 жовтня 2006 року; визнати за нею право власності на майно покійного батька ОСОБА_4 : 1/2 житлового будинку в АДРЕСА_1 , як на майно набуте в шлюбі з матір`ю ОСОБА_3 ; земельну ділянку площею 0.5547 га, розташовану на території Великоколоднівської сільської ради з цільовим призначенням: для ведення особистого підсобного господарства, належного йому на підставі Державного акта виданого на підставі рішення виконавчого комітету Великоколоднівської сільської ради від 10 липня 1996 року №15, серії 111- ЛВ №044078, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 111, та виданий 23 січня 1997 року.

В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла її мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 помер її батько ОСОБА_4 . При житті батьки були власниками житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_1 , який відносився до майна колгоспного двору і кожен з них після 15.04.1991 року став власником 1/2 частини будинку і житлових споруд, відповідно до часток у майні колгоспного двору. На частину батькового майна ним при житті було складено три заповіти: перший заповіт був складений 13.03.2002р. на користь внука ОСОБА_4 , згідно з яким все майно належне ОСОБА_4 на день його смерті він заповідає своєму внукові ОСОБА_4 ; другий заповіт складений 20.02.2003 року на ім`я брата ОСОБА_5 на належну ОСОБА_4 земельну ділянку для городництва; третій заповіт складений 17.09.2009 року на ім`я її брата ОСОБА_2 - на все майно ОСОБА_4 . Після трьох проведених судових почеркознавчих експертиз по кримінальному провадженні встановлено, що підпис на третьому заповіті виконаний не її батьком, а іншою особою з наслідуванням його справжніх підписів, що стало підставою вважати, що даний заповіт є незаконним і ОСОБА_2 свідомо вирішив самостійно заволодіти всім спадковим майном батьків та позбавив права на спадщину за заповітом діда, її сина ОСОБА_4 , який проживав з дідом та опікувався ним і відповідно у 2002 році батько склав заповіт на внука, ОСОБА_4 .

У лютому 2013 року їй стало відомо, що батько склав інший заповіт, на брата ОСОБА_2 , який по смерті батька успадковує все його майно. Відповідач по справі не зупинився на частці батька і незаконно заволодів всім майном матері і не допускає нікого до житлового будинку.

Згідно висновку криміналістичної експертизи від 26.06.2015 року заповіту складений від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 є недійсним, а тому на даний час вона спадкує майно батька, як спадкоємець першої черги за законом, як його рідна дочка. Разом з нею право на спадкове майно батьків на рівні спадкоємця першої черги за законом має право і її брат ОСОБА_5 , який відмовляється від своєї частки в спадщині в її користь.

Стосовно права на спадщину брата ОСОБА_2 , то такого слід позбавити права на частку в спадковому майні за причини намагання позбавити її та брата спадщини, шляхом складання фальшивого заповіту без відома батька та ухиленні від надання допомоги матері під час її хвороби та після неї.

Крім того просила визначити їй додатковий строк на подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері через те, що при житті батька не хотіла його травмувати щодо питання складання заповіту й крім цього була впевнена, що все майно батьків успадкує за заповітом батька її син.

Рішенням Кам`янка - Бузького районного суду Львівської області від 18 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Великоколоднівської сільської ради про надання додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним заповіту, усунення від права на спадкування, виділ частки в спільному майні подружжя та визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати в користь ОСОБА_2 у розмірі 51803 (п`ятдесят одну тисячу вісімсот три) гривні 19 копійок.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 адвокат Сєргеєва Ольга Ігорівна.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, та неповним з`ясуванням усіх обставин справи. Зокрема покликається на те, що позивачка не погоджується із висновком судової почеркознавчої експертизи від 22.03.2017 року проведеної Київським науково дослідним інститутом судових експертиз на замовлення представника відповідача адвоката Українця М., оскільки останній працює і проживає у м. Києві, тому вважає, що відповідач був зацікавлений надати висновок саме з Київського науково дослідного інституту судових експертиз, а не з будь якої іншої установи, та такий не слід брати до уваги. Також покликається на те, що суд в оскаржуваному рішенні посилався лише на висновки судово почеркознавчої експертизи, не надавши при цьому належної оцінки іншим доказам по справі.

Також звертає увагу суду на те, що позивачкою по справі доведено наявність у неї об`єктивних труднощів для своєчасного прийняття спадщини після смерті спадкодавця, адже ОСОБА_1 , крім того, що при житті батька не хотіла травмувати його щодо питання складення заповіту, була впевнена, що все майно батьків успадкує за заповітом батька її син ОСОБА_2 згідно складеного заповіту від 13.03.2002 року. Наявність заповіту складеного спадкодавцем 13.03.2002 року на ім`я сина позивачки на її думку є об`єктивною та поважною причиною не звернення позивачки в шестимісячний строк до нотаріуса для прийняття спадщини.

Також апелянт не погоджується з розміром витрат на правничу допомогу в розмірі 51 803, 19 грн.

Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, хоч належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Від позивача та представника позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_2 надійшли клопотання про відкладення розгляду справи, однак зазначені в них причини неявки в судове засідання, колегія суддів визнала неповажними.

Згідно з ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України суд, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту, що при складенні і посвідченні нотаріусом заповіту було допущено порушення вимог закону щодо форми і порядку його складення та посвідчення. Під час складання заповіту було дотримано всі вимоги закону щодо його змісту та форми, волевиявлення ОСОБА_4 було вільним та відповідало його внутрішній волі, позивач доказів на підтвердження протилежного не надала.

Колегія суддів погоджується з такою позицією суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданим Великоколоднівською сільською радою Кам`янка-Бузького району, Львівської області 05 лютого 2009 року, актовий запис № 07.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кам`янка-Бузького районного управління юстиції у Львівській області 20.03.2013 року, актовий запис № 12.

Позивачка є донькою померлих ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданим Великоколоднівською сільською радою 8 червня 1983 року та після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 виданого відділом ЗАГС Залізничного району м. Львова 14 лютого 1987 року.

Згідно заповіту від 17.09.2009 року, який посвідчений секретарем Великолоднівської сільської ради Димар М.Р. 17.09.2009 року за реєстром №97, ОСОБА_4 все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалось і взагалі все те, що йому належатиме на день смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (відповідачу по справі).

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм права вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

У частині другій та четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

При складенні заповідачем декількох заповітів може мати місце їх «конкуренція», оскільки необхідно з`ясувати, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно.

Аналіз частини другої та третьої статті 1254 ЦК України дозволяє констатувати, що законодавець для випадку, коли заповідачем складено декілька заповітів, передбачив правила, що повинні враховуватися для того, щоб визначити, який саме заповіт (заповіти) визначає (визначають) спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкове майно. Такі правила полягають в тому, що:

- по-перше, внаслідок складення нового заповіту відбувається втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт повністю суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі останнього заповіту;

- по-друге, внаслідок складення нового заповіту відбувається часткова втрата чинності попереднім заповітом. Тобто, якщо новий заповіт частково суперечить попередньому заповіту, то новий заповіт тільки частково скасовує попередній заповіт і визначення спадкоємця (спадкоємців) і/або спадкового майна відбувається на підставі двох заповітів.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 при житті склав три заповіти: перший заповіт був складений 13.03.2002р. на користь внука ОСОБА_4 , згідно з яким все майно належне ОСОБА_4 на день його смерті він заповідає своєму внукові ОСОБА_4 ; другий заповіт складений 20.02.2003 року на ім`я брата ОСОБА_5 на належну ОСОБА_4 земельну ділянку для городництва; третій заповіт складений 17.09.2009 року на ім`я ОСОБА_2 - на все майно ОСОБА_4 .

Таким чином, оскільки новий заповіт повністю суперечить попереднім заповітам щодо визначення спадкоємця, то новий заповіт скасовує попередні заповіти.

Призначення ОСОБА_2 спадкоємцем є виключним правом заповідача, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України.

Під час розгляду справи позивачем не наведено та не обґрунтовано підстав недійсності заповіту, складеного 17.09.2009 року на ім`я ОСОБА_2

ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог надано висновки почеркознавчих експертиз, а саме: висновок експерта № 6/51 від 11.02.2015 року проведеного науково-дослідним експертно-криміналістичним центром ГУ МВСУ у Львівській області у ході проведення досудового розслідування кримінального провадження №000917, згідно якого підпис від імені ОСОБА_4 в заповіті складеному 17.09.2009 року та зареєстрованому в реєстрі за №97 та вільні зразки підпису ОСОБА_4 1-ї групи виконані різними особами та висновок № 1657 від 26.06.2017 року, проведеного Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз у ході проведення досудового розслідування кримінального провадження №000917, згідно якого підпис від імені ОСОБА_4 , розташований після слова: Підпис на оригіналі заповіту, укладеного від імені ОСОБА_4 , 17 вересня 2009 року, посвідченого секретарем Великоколоднівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області та реєстрованого в реєстрі за № 97 виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою з наслідуванням його справжніх підписів.

Натомість відповідачем суду надано висновок за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 22.03.2017року № 128-130/17-32/5411/17-32 проведеної Київського науково-дослідного інституту судових експертиз у ході проведення досудового розслідування кримінального провадження №000917, згідно якого рукописні записи Заповіт мною прочитано вголос і власноручно підписано ОСОБА_4 в заповіті від імені ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_2 від 17.09.2009 виконані ОСОБА_4 . Підписи від імені ОСОБА_4 в двох примірниках заповіту від його імені на ім`я ОСОБА_2 від 17.09.2009 у графах Підпис, в книзі нотаріальних дій по Великоколоднівській сільській раді на арк.169 у графі Розписка про одержання нотаріально оформленого документа у рядку № 97 виконані ОСОБА_4 та висновок почеркознавчої експертиза № 2483 від 06.04.2018року, проведеної Київською незалежною судово-експертною установою за заявою представника відповідача адвоката М.Українця, згідно якого рукописні записи: Заповіт мною прочитано в голос і власноручно підписано та: ОСОБА_4 , зображення яких містяться в елекрофотокопії Заповіта від 17 вересня 2009 року, складеного від імені ОСОБА_4 , посвідченого секретарем Великоколоднівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, зареєстрованого в реєстрі за №97, виконані самим ОСОБА_4 . Підпис від імені ОСОБА_4 , зображення якого міститься в графі: Підпис електрофотокопії Заповіта від 17 вересня 2009 року, складеного від імені ОСОБА_4 , посвідченого секретарем Великоколоднівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, зареєстрованого в реєстрі за №97, виконані самим ОСОБА_4 .

Із врахуванням наданих суду протилежних висновків експертиз, судом першої інстанції призначено повторну комісійну судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.Засл.проф. М.С. Бокаріуса.

Згідно висновку експертів №9200 від 11.09.2019 року, підписи від імені ОСОБА_4 у двох примірниках заповіту від 17 вересня 2009 року від імені ОСОБА_4 , розташовані у рядку Підпис, - виконані ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції відповідно до вимог статей 12, 13, 80, 81 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту, що при складенні і посвідченні нотаріусом заповіту було допущено порушення вимог закону щодо форми і порядку його складення та посвідчення та факт відсутності вільного волевиявлення заповідача.

Доказів щодо недостовірності підпису та запису на заповіті та його належності заповідачу, на чому наполягає апелянт, стороною апелянта не представлено. Посилання апелянта з цього приводу на покази свідка є неналежним.

Що стосується визначення додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері, то слід вказати наступне.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Наслідки пропущення строку для прийняття спадщини визначені статтею 1272 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Разом з тим, частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, які має оцінити суд з урахуванням доводів та заперечень учасників справи та врахувавши її фактичних обставин.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу учасники справи на власний розсуд розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору (стаття 13 ЦПК України), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав, так як збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, пред`являючи позов про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, позивач посилалася на те, що при житті батька не хотіла його травмувати щодо питання складання заповіту й крім цього була впевнена, що все майно батьків успадкує за заповітом батька її син.

Колегія суддів вважає, що позивачкою не доведено наявності у неї об`єктивних, непереборних, істотних труднощів для своєчасного прийняття спадщини після смерті спадкодавця

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не реалізував право на прийняття спадщини через юридичну необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови, то правові підстави для встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні, що відображено в Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі №234/9890/16-ц.

Крім того, колегія суддів вважає вірним висновок суду про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 51803 (п`ятдесят одну тисячу вісімсот три) гривні 19 копійок враховуючи наступне.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК У країни розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що між адвокатом Українцем М.П. та відповідачем був укладений Договір про надання правової допомоги від 14.04.2016 року.

Відповідно до п.5.1 вказаного договору розмір гонорару виконавця за виконання робіт, передбачених цим договором, визначається відповідно до додатків до цього договору, які є невід`ємною частиною цього договору.

У відповідності до додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 25.01.2019 року сторони погодили загальну вартість юридичних послуг по представництву інтересів у кожному судовому засіданні в інтересах клієнта (судодень), які становлять 2000 грн. У випадку ухвалення судового рішення у суді першої інстанції на користь клієнта додатково оплачується гонорар за результат у розмірі 20000 грн.

Згідно з попереднім розрахунком суми судових витрат на професійну допомогу, вартість виконаних представником відповідача робіт, про виконання яких свідчать наявні в матеріалах справи докази: вивчення матеріалів позовної заяви, опрацювання та підготовка правової позиції у цивільній справі - 7000 грн., представництво у суді сума 32000 грн.; кошти на дорогу з м.Києва до м.Львова та у зворотньому напрямку - 6659,19 грн., оплата за проведення експертизи 8000 грн.; видача технічного запису засідань -144 грн., що відповідає наданому обсягу таких послуг.

За таких обставин, відповідачем по справі надано суду документально підтверджені докази послуг адвоката.

Доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, зробленого судом першої інстанції.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Сєргеєвої Ольги Ігорівни залишити без задоволення.

Рішення Кам`янка - Бузького районного суду Львівської області від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 24.09.2020 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Шандра М.М.