ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/212/20 Справа № 206/3742/18 Суддя у 1-й інстанції - Румянцев О. П. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Літвінової А.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

05 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Акцент-Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору. Позовні вимоги обґрунтувани тим, що 19 жовтня 2017 року між нею та ФОП ОСОБА_2 укладено договір, за умовами якого вона доручила, а ФОП ОСОБА_3 зобов`язалася організувати роботи по виготовленню та передачі у власність ПВХ конструкцій за ціною виконавця. Вартість договору складала 10200 грн. Нею було сплачено завдаток у розмірі 1100 грн. У зв`язку з тим, що вона не мала власних коштів для оплати вартості ПВХ конструкцій 20.10.2017 року, вона уклала з ПАТ «А-Банк» договір споживчого кредиту №FBHORG 56 на суму 9464,00 грн., з яких 9100,00 вартість товару, а 364,00 грн. одноразова винагорода за надання фінансового інструменту з відсотковою ставкою 0,12% річних на строк по 19.10.2020 року. Відповідно до п.9 договору споживчого кредиту передбачено, що кредит надано для оплати товару шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП ОСОБА_3 . Вважає умови кредитного договору такими, що порушують її права, оскільки п.3 договору встановлена відсоткова ставка за користування кредитом 0,12% річних та крім цього п.4 встановлено одноразову винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 364,00 грн., а також п.5 договору встановлено щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 378,56 грн. Просила, визнати недійсними п.4 та 5 договору споживчого кредиту № FBHORG 56 від 20.10.2017 року укладеного між нею та ПАТ «Акцент-Банк» (а.с.1-3).

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Акцент-Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору відмовлено (а.с.53-56).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення, судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, недостатньо повно досліджені письмові докази та дійсні обставини справи (а.с. 59-63).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 20.10.2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір споживчого кредиту №FBHORG 56, відповідно до якого остання отримала безготівковий кредит на придбання товару на суму 9464,00 грн., з яких 9100 вартість товару, 364 грн. одноразова винагорода за надання фінансового інструменту з відсотковою ставкою 0,12% річних із встановленням щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 378,56 грн. по 19.10.2020 року (а.с. 4-5).

У Паспорті кредиту про умови кредитування банку та сукупну вартість споживчого кредиту було зазначено шляхом встановлення винагороди за надання фінансового інструменту (одноразово) у розмірі 4% та винагороди за надання фінансового інструменту (щомісячно) у розмірі 4% при процентній ставці 0,12% річних та сукупної вартості кредиту, відповідно до чого реальна річна процентна ставка складає 96,87% (а.с.4 зворот).

Позивач була ознайомлена та погодилась із вищезазначеними умовами, підписавши паспорт кредиту, чого не заперечувала.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не були доведені ті обставини, на які вона посилалась, як на підставу своїх вимог.

Проте, погодитися з такими висновками суду колегія суддів не може.

Відповідно до ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Колегія суддів погоджується із доводами позивача щодо встановлення в спірному кредитному договорі несправедливих умов стосовно сплати Позивачем банку єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 364 грн. (п. 4 Заяви № ABH0RG56) та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 378,56 грн.

За положеннями абзацу 3 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції чинної на момент укладання спірного договору) кредитодавцю заборонялось встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно із Законом України Про захист прав споживачів» під послугою розуміється діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Таким чином, банк не може встановлювати платежі, які споживач повинен сплатити на користь банку за дії, які не є послугою банку. До таких самих висновків прийшов Верховний Суд України у постанові по справі № 6-2071цс16 від 06 вересня 2017 року, визнавши умову кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості нікчемною.

Оскільки, дії банку - здійснення фінансового інструменту не є послугами в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», то, на думку суду, умови спірного кредитного договору як виплата у вигляді винагороди за здійснення фінансового інструменту є нікчемними.

За положеннями ч.2 ст. 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Таким чином, колегія суддів вважає незаконним встановлення у кредитному договорі сплату щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме за послуги, які супроводжують кредит як компенсація супутніх послуг банку за рахунок позивача, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст. 1, 8 Конституції України).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що в момент вчинення правочину, тобто укладання спірного кредитного договору, Відповідачем були недодержанні вимоги, які встановлені частинами першою ст. 203 ЦК України, в частині встановлення в спірному кредитному договорі несправедливих умов стосовно сплати Позивачем банку єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 364 грн. (п. 4 Заяви № ABH0RG56) та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 378,56 грн. (п. 5 Заяви № ABH0RG56).

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача про визнання недійсними умов спірного кредитного договору в частинні його умов щодо встановлення обов`язку Позивача сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту.

При цьому суд зазначає, що недійсність окремих частин вказаного правочину не призводить до недійсності решти його частини і правочину в цілому, адже в даному випадку у суду є всі підстави вважати, що такий спірний правочин був би вчинений без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення з ухваленням нового рішення про визнання недійсним п. 4 та 5 договору № ABH0RG56 укладеного між сторонами 20.10.2017 року.

У зв`язку з задоволенням апеляційної скарги та враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів, відповідно до ч. 1,13 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на корить держави в розмірі 1104,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2019 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Акцент-Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір, укладений 20 жовтня 2017 року між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк», в частині встановлення позичальнику обов`язку сплати єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 364 грн.00 коп. та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 378 грн. 56 коп. (пункт 4 та пункт 5 заяви позичальника №АВH0RD56 про надання строкового кредиту від 20 жовтня 2017 року).

Стягнути з акціонерного товариства Акцент-Банк судовий збір в розмірі 1104,60 грн. на користь держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: