Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/2573/19
Провадження №: 2/332/97/20
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
Головуючого судді - Марченко Н.В.,
при секретарі Безбородько І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Заводського районного суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Відділу реєстрації фізичних осіб по Заводському району управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням.
ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом який мотивує тим, що вона проживає у власній квартирі АДРЕСА_1 , яка знаходиться на пенсії за вислугою років з 2015 року. У цій квартирі окрім неї також зареєстрований відповідач - її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, вже понад два роки, приблизно з червня 2017 року він видалився з цієї квартири, наскільки їй відомо - для роботи та проживання в іншій місцевості, і поточне місцезнаходження відповідача їй не відомо, оскільки вони не спілкуємося з особистих причин, і не знає його засобів зв`язку, ОСОБА_2 не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участь у спільному побуті і сам ухиляється від здійснення особисто процедури зняття себе з реєстрації у вказаній квартирі. Це порушує її права, оскільки загальновідомо, що комунальні служби за свої послуги нараховують для сплати суми у відповідності не до кількості фактично проживаючих, а до кількості фактично зареєстрованих осіб. Тому вона несе додаткові витрати за користування водою, газом, теплом тощо. ОСОБА_1 отримую невеликий дохід і не має ніякої можливості сплачувати вищезгадані додаткові витрати за відсутню особу, оскільки єдиним джерелом її доходів є пенсія, то відповідач своїм ухиленням від сплати за користування жилим приміщенням та за комунальні послуги також завдає їй істотної матеріальної шкоди, чим порушує її законні права, що є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою, тому просить суд зобов`язати Відділ реєстрації фізичних осіб по Заводському району управління реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради зняти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .
У судовому засідання позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, повідомлений вчасно та належним чином в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, якою передбачено, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Оголошення про виклик до суду відповідача було опубліковано на офіційному веб-сайті судової влади 12.11.2019 року.
Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
На підставі наявних у справі доказів, зі згоди позивача та її представника, прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі ст. 280 ЦПК України.
Дослідивши докази по справі, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню за таких підстав.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є сином позивачки ОСОБА_1 .
Відповідно копії свідоцтва про право власності на житло № 227 від 11.04.2012 року районна адміністрація Запорізької міської ради по Заводському району посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , дійсно належить на праві спільної часткової власності в рівних долях громадянам: ОСОБА_1 1/2, ОСОБА_2 1/2. Право власності зареєстровано у встановленому законом порядку (а.с.19).
Сторонами не оспорюється і підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 10.07.2019 року, що відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в спірній квартирі з 12.04.1989 року по теперішній час (а.с.17).
Позивач ОСОБА_1 проживає у власній квартирі АДРЕСА_1 , (а.с.8), є пенсіонеркою з 2015 року ( а.с.7).
Вже понад два роки, приблизно з червня 2017 року відповідач видалився з цієї квартири, наскільки відомо позивачу - для роботи та проживання в іншій місцевості, і поточне місцезнаходження відповідача їй не відомо, оскільки вони не спілкуємося з особистих причин, і не знає його засобів зв`язку.
Факт тривалого не проживання відповідача за вказаною адресою у квартирі АДРЕСА_1 підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , та ОСОБА_5 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.9-11).
ОСОБА_2 не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участь у спільному побуті і сам ухиляється від здійснення особисто процедури зняття себе з реєстрації у вказаній квартирі. Це порушує права позивача, оскільки комунальні служби за свої послуги нараховують для сплати суми у відповідності не до кількості фактично проживаючих, а до кількості фактично зареєстрованих осіб, тому вона несе додаткові витрати за користування водою, газом, теплом тощо. ОСОБА_1 отримую невеликий дохід і не має ніякої можливості сплачувати вищезгадані додаткові витрати за відсутню особу, оскільки єдиним джерелом її доходів є пенсія.
Стаття 41Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Аналогічні положення закріплені в ст.319,321 ЦК України.
Крім того, відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності . Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідност.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до ст.379,383 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Разом з тим, за змістом ст. 317 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» на здійснення права власності не впливають зареєстроване та фактичне місце проживання власника, а також наявність у особи на праві власності іншого житла. Такі обставини не змінюють змісту права власності щодо конкретного майна і не обмежують його.
З`ясувавши всебічно, повно та об`єктивно обставини справи, оцінивши сукупність безпосередньо досліджених доказів в їх взаємозв`язку і достатності, їх належність, допустимість та достовірність, проаналізувавши вищевикладені норми діючого законодавства, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки він є власником Ѕ частини спірної квартири.
Так, суд виходить з того, що відповідач ОСОБА_2 , який зареєстрований у спірному житловому приміщенні, є членом сім`ї власника житла, а саме сином позивачки ОСОБА_1 . Його право користування спірною квартирою є таким, що виникло в силу закону (ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК України).
На підставі викладеного, в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 263-265, 280-284, 288 ЦПК України, суд
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Відділу реєстрації фізичних осіб по Заводському району управління державної реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням - відмовити.
Повний текст рішення виготовлено 31.01.2020 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя Н.В.Марченко