Провадження № 2-з/643/133/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2020 року м.Харків

Московський районний суд м. Харкова в складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря Коцюбинської М.С., представника заявника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Московського районного суду м. Харкова заяву ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності на житловий будинок шляхом його поділу в натурі, визначення порядку користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 (далі позивачка) до ОСОБА_1 (далі відповідачка) про виділ майна із спільної часткової власності, в якій просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони ОСОБА_3 вчиняти всі цивільноправові дії щодо сумісної власності, спірного будинку АДРЕСА_1 (далі Будинок).

Як вбачається з наданих відповідачкою документів, суддею Московського районного суду м. Харкова Логвиновим А.О. 10.12.2019 року в даній цивільній справі постановлено ухвалу, якою по справі призначено судову будівельно-технічну експертизу, зупинено провадження у справі, справу направлено до експертної установи.

Згідно розпорядження керівника апарату Московського районного суду м. Харкова від 31.03.2020 року № 01-08/217 та наказу № 02-03/29 голови Московського районного суду м. Харкова «Про відрахування зі штату судді ОСОБА_4 », призначено повторний розподіл зазначеної цивільної справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, за допомогою автоматизованої системи документообігу суду «Д-3» справу розподілено судді Московського районного суду м. Харкова Крівцову Д.А.

Станом на 08.09.2020 року, цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про виділ майна із спільної власності, з Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса на адресу суду не поверталась.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення заяви та вжиття заходів забезпечення позову, зазначених відповідачкою, суд керується таким.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Види заходів забезпечення позову визначені ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується в тому числі накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В Постанові № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» Пленум Верховного Суду України звернув увагу на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 25.09.2019 року по справі № 20/3560/18, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 22.02.2005 року у справі «Новоселецький проти України» зазначив, що стаття 1 Протоколу N 1, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення "Броньовський проти Польщі" [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004-...). У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення "Спорронг та Лонрот проти Швеції" ( 980_098 ), від 23 вересня 1982 року, серія А, N 52, стор. 26, п.69).

В рішенні від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право особи, захищене статтею 1 Першого протоколу, має бути виправданим. У цьому зв`язку Суд знову наголошує на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар" (див. рішення у справі Брумареску, п. 78).

Судом з наданих представником відповідачки доказів встановлено, що в провадженні Московського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , в якій позивачкою пред`явлено наступні вимоги: припинити право спільної часткової власності на Будинок шляхом його поділу в натурі між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відповідно до належних їм часток; визначити порядок користування земельною ділянкою між позивачкою та відповідачкою відповідно до часток у праві власності на вказаний вище Будинок.

Згідно довідки КП «Харківське МіськБТІ» № 1003434 від 24.10.2017 року, Будинок належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, по 1/2 частці кожній.

Як вбачається з доводів позовної заяви, відповідачкою не оспорюється право власності позивачки на 1/2 частину Будинку. Таким чином, право власності як на Будинок в цілому, так і на 1/2 частку Будинку, що належить позивачці, не відноситься до предмету спору в даній цивільній справі.

Доводи відповідачки щодо можливого продажу позивачкою належної їй частки в спільній власності шляхом укладення договору дарування та порушення в такий спосіб переважного права відповідачки на придбання вказаної частки, на переконання суду не можуть бути підставою для вжиття заходів забезпечення позову, з огляду на таке.

Як вбачається з положень чинного законодавства, в такому випадку відповідачка не позбавлена права на захист своїх інтересів шляхом пред`явлення позову про переведення на неї прав та обов`язків покупця, визнання правочину удаваним тощо, в рамках якого не позбавлена права подати заяву про вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Проте вказане можливе порушення прав відповідачки в майбутньому, яке за її доводами може мати місце, не може бути підставою для обмеження права власності позивачки в даній цивільній справі, з іншим предметом та підставами позову.

Доводи відповідачки відносно того, що в разі задоволення позову припиниться право спільної власності на Будинок та позивачка, набувши право приватної власності на певну частину Будинку, зможе розпорядитись своєї власністю, також не можуть бути визнані судом в якості таких, що свідчать про наявність підстав для забезпечення позову, оскільки право особи розпоряджатись своєю особистою приватною власністю гарантовано законодавством України. Крім того, станом на даний час вказаний вище Будинок є об`єктом права спільної часткової власності.

Також суд враховує, що згідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України умовою вжиття заходів забезпечення позову є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Оцінюючи вказані положення законодавства в сукупності та логічному взаємозв`язку з іншими нормами Глави 10 ЦПК, суд приходить до висновку, що із заявою про забезпечення позову може звертатись саме позивач, тобто особа, яка вважає, що її права порушені та, відповідно, що ефективний захист або поновлення її порушених чи оспорюваних прав та інтересів може бути ускладнено або унеможливлено без вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

В даній цивільній справі особа, яка звернулась із заявою про забезпечення позову, має процесуальний статус відповідачки, із зустрічними позовними вимогами до позивачки не зверталась.

За таких обставин суд позбавлений можливості встановити, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити захист порушених чи оспорюваних прав відповідачки, адже остання з будь-якими вимогами щодо захисту вказаних прав до суду не зверталась.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що заходи забезпечення позову, які просить вжити відповідачка, не пов`язані з захистом або поновленням її порушених або оспорюваних прав, не мають зв`язку з предметом позовної вимоги та вжиття заходів забезпечення позову призведе до невиправданого та непропорційного втручання в право власності позивачки та покладення на останню надмірного тягара.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. 149-153, 258-261, 353-354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення права спільної часткової власності на житловий будинок шляхом його поділу в натурі, визначення порядку користування земельною ділянкою відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Московський районний суд м. Харкова протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали. Учасник справи, якому повний текст ухвали не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повного тексту ухвали. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Суддя Д.А. Крівцов