Романівський районний суд Житомирської області
17 вересня 2020 року смт. Романів
Романівський районний суд Житомирської області в складі судді Ковальчука М.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення батьківства,-
У вересні 2020 року, одночасно з пред`явленням позову, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 , громадянці Російської Федерації, яка має право на постійне проживання в Україні, та третім особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на виїзд за межі України малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки Російської Федерації, до набрання законної сили судовим рішенням по справі.
Заява обґрунтована тим, що під час перебування ОСОБА_1 в шлюбі з ОСОБА_2 народилася дитина ОСОБА_4 , яка набула громадянство Російської Федерації за народженням. 14 травня 2020 року він дізнався, що всупереч того, що дитина народжена у шлюбі, в графі батько в свідоцтві про народження цієї дитини відсутні відомості про нього, як батька дитини. Відповідно до результатів молекулярно-генетичного дослідження доведено його біологічне батьківство щодо ОСОБА_5 .
ОСОБА_1 вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити поновлення порушених його прав та призведе до втрати зв`язку з дитиною, оскільки ОСОБА_2 має наміри найближчим часом вивезти дочку ОСОБА_6 на постійне місце проживання за межі України в Російську Федерацію.
Також в заяві зазначено, що для з`ясування обставин, які мають значення по справі є призначення судово-генетичної експертизи, а тому перебування дитини за межами України може призвести до неможливості проведення такої експертизи.
Статтею 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК України, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (стаття 497 ЦПК України).
Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право», який, зокрема, і визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом.
Частиною 1 статті 76 цього Закону передбачено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, в тому числі, у випадку, якщо у справі про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.
За вказаних обставин, суд звертає увагу на те, що дана цивільна справа є справою з іноземним елементом та не вбачає при цьому перешкод для вирішення спірних відносин в порядку, визначеному законодавством України.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно частини 1 статті 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 про визнання батьківства щодо ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки Російської Федерації.
Одночасно з пред`явленням позову, ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, в якій він просить заборонити ОСОБА_2 та третім особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на виїзд за межі України малолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки Російської Федерації, до набрання законної сили судовим рішенням по справі.
Підставами для вжиття заходів забезпечення позову ОСОБА_1 зазначено існування небезпеки вивезення дитини за межі України на постійне проживання, що унеможливить фактичний захист його прав та проведення судово-генетичної експертизи. При цьому, він зазначив, що положення статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо виїзду з України іноземцем не застосовуються до малолітніх осіб.
Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані права не можуть бути об`єктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому пакті.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Положеннями статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, мають право у встановленому порядку вільно залишити територію України, крім випадків, встановлених законом.
Виїзд з України іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, якщо:
1) йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення або кримінальна справа розглядається судом - до закінчення кримінального провадження;
2) його засуджено за вчинення кримінального правопорушення - до відбування покарання або звільнення від покарання;
3) його виїзд суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України - до припинення обставин, що перешкоджають виїзду.
Виїзд з України іноземця або особи без громадянства може бути за рішенням суду тимчасово відкладено до виконання ним майнових зобов`язань перед фізичними та юридичними особами в Україні, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачає декілька підстав та умов, за яких можливе обмеження права іноземця на виїзд з України, серед яких відсутня така підстава як забезпечення позову у цивільній справі.
При цьому, тлумачення вказаних норм свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України застосувати заборону виїзду з України, як спосіб забезпечення позову.
Доводи ОСОБА_1 про те, що норми статті 22 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не застосовуються до малолітніх осіб, є неспроможними, оскільки даний нормативно-правовий акт не обмежує можливість фізичної особи (в даному випадку іноземця, який перебуває в Україні на законних підставах та користується тими самими правами і свободами, а також несе такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, та який має цивільну правоздатність з моменту народження) мати не заборонені законом цивільні права, зокрема право у встановленому порядку вільно залишати територію України.
Встановивши, що обраний спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду іноземця з України не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України, суд відмовляє у задоволенні заяви ОСОБА_1 .
Керуючись статями 149-150, 153 ЦПК України, суд,
В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення батьківства - відмовити.
Ухвалу може бути оскаржено до Житомирського апеляційного суду протягом 15 днів з дня її постановлення в порядку передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.
Суддя М.В. Ковальчук