Справа № 347/552/20
Номер провадження №2/351/488/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2020 року м. Снятин

Снятинський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Сегіна І.Р.,

з участю секретаря Маланчук С.Г.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в місті Снятині справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася в суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою. Позовні вимоги мотивувала тим, що відповідач є її знайомим, з яким вона познайомилась в кінці квітня 2017р.. В той час він працював водієм автобуса «Косів-Познань» та проживав в АДРЕСА_1 , а вона їздила за кордон в Польщу. В Польщі вони зустрічалися і відповідач повідомив їй, що їде на Україну, однак не має де жити. Оскільки, працює водієм автобуса, який по маршруту «Косів-Познань» відправляється з м. Косів, то йому необхідно в м. Косів винаймати квартиру. Також, повідомив тоді, що перебуває у скрутному матеріальному становищі.

Після чого вона попросила свою матір ОСОБА_1 тимчасово прийняти ОСОБА_3 на квартиру. Відповідач в період з літа 2017р. по квітень 2018р. проживав у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить її матері на праві власності. В кінці зими 2018р. вона повернулась із Польщі на Україну і від матері довідалась, що відповідач не оплатив за проживання та комунальні послуги, а з роботи звільнився. За цей період ОСОБА_3 позичив у неї кошти на різні потреби, на загальну суму 23660 грн.. Пізніше довідалась, що відповідач позичив кошти в сумі 5609 грн. у її матері ОСОБА_1 ..

На її прохання відповідач не реагує. Обіцяв, що повернее всю суму боргу до 01.09.2018р., однак до цього часу не повернув. Крім того, відповідач у телефонному режимі погрожує їй та матері фізичною розправою. Той факт, що ОСОБА_3 позичив у неї кошти в сумі 23 660 грн. та зобов`язався повернути їх до 01.09.2019р. підтверджується розпискою, яку він добровільно та власноручно написав.

Зверталась до Косівського відділу поліції, однак відповідач по сьогоднішній день ухиляється від повернення суми боргу.

Просить стягнути із ОСОБА_3 на її користь суму боргу в розмірі 23 660 грн. та понесені по справі судові витрати.

Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю із вищевикладених підстав, просила позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив. Пояснив, що відповідач проживав із донькою позивачки - ОСОБА_2 , розписки про отримання коштів у борг від позивачки не писав. Зазначив, що заява позивачки у поліцію щодо неповернення ним коштів не є належним доказом на написану ним розписку.

Дослідивши письмові докази у справі та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задоволити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що згідно наданої розписки від 29.08.2019р. відповідач ОСОБА_3 позичив у позивачки ОСОБА_2 впродовж із липня 2017р. по березень 2018р. грошові кошти в загальній сумі 23 660 грн., які зобов`язався повернути у термін до 01.09.2019р.. Також, у розписці зазначено, що у разі невиконання зобов`язання ОСОБА_3 чи прострочення зобов`язання позики дана розписка слугуватиме письмовим документом для звернення до суду.

Згідно зі ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, частиною 2 якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з висновків постанови Верховного Суду України від 18.09.2013 року у цивільній справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позикодавець має право вимоги до позичальника на повернення йому суми боргу за розпискою за наявності у нього оригіналу розписки підписаної позичальником.

В той же час, позичальник свої зобов`язання не виконав, борг в обумовлений строк не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки про отримання позичальником коштів.

У відповідності до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором.

За таких обставин суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення, оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення позики, а тому з нього слід стягнути грошові кошти в сумі 23 660 грн..

Також у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені позивачкою судові витрати в розмірі 840 грн..

На підставі ст. ст. 526, 549, 551, 554, 610, 1048 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість згідно розписки в сумі 23 660 грн..

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 840 грн. судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції з дня його проголошення. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: І.Р.Сегін