Дата документу 29.01.2020 Справа № 330/165/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №330/165/19 Головуючий у 1 інстанції Федорець С.В.
Провадження № 22-ц/807/91/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 20 червня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 , про примусове виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2019 року АТ ТАСКОМБАНК звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про примусове виселення.

В обґрунтування позову зазначало, що 14.04.2008 року між ВАТ «Акціонерний Банк «Бізнесстандарт», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №КФ(08)242-08.

ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином виконані не були.

У зв`язку з цим Банк у 2012 році звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості.

Рішенням Якимівського районного суду від 05.12.2012 року позов було задоволено, на підставі цього рішення суду 18.01.2013 року було видано виконавчий лист за №2/0828/648/12, який направлено для примусового виконання до Якимівського відділу ДВС та за яким відкрито виконавче провадження.

В процесі проведення виконавчого провадження державним виконавцем було проведено опис і арешт майна боржника відповідачки по справі, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

26 квітня 2018 року ДП «СЕТАМ» було проведено електронні торги, які не відбулися через відсутність покупців, а в травні 2018 року Банк отримав від Якимівського ВДВС лист №6551 з пропозицією залишити за собою нереалізоване майно в рахунок погашення боргу за виконавчим документом.

За згодою позивача, 04.06.2018 року Якимівським ВДВС було направлено позивачеві Постанову та Акт державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

На підставі цих документів позивач звернувся до приватного нотаріуса Якимівського нотаріального округу Уколова С.А. із заявою про оформлення права власності на вказане нерухоме майно.

15.11.2018 року позивачем було отримано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Після цього позивач неодноразово звертався до відповідачки з вимогою про виселення з зазначеної квартири, однак у добровільному порядку відповідачка виселятися не бажає, що порушує права позивача як власника цього нерухомого майна.

На підставі викладеного позивач просив виселити ОСОБА_1 та інших осіб в примусовому порядку з належної позивачеві квартири АДРЕСА_1 , а також покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 20 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, АТ ТАСКОМБАНК подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що реєстрація права власності здійснена саме на підставі свідоцтва про право власності, а відтак, оскільки факт реєстрації права власності на підставі свідоцтва є безсумнівним, то це свідчить і про достовірність самого свідоцтва.

ОСОБА_1 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надав суду належним чином завірених копій документів.

Колегія суддів дослідивши та проаналізувавши всі обставини справи у їх сукупності, прийшла до висновку, що суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку про відмову у виселенні відповідача із спірної квартири, однак, в частині правового обґрунтування такої відмови колегія суддів не погоджується та змінює рішення суду першої інстанції в цій частині.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).

Судом установлено, що 14.04.2008 року між ВАТ «Акціонерний Банк «Бізнесстандарт», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №КФ(08)242-08, за умовами якого відповідачці було надано кредитні кошти у розмірі 150000 гривень зі сплатою 18% річних (а.с.5).

На забезпечення виконання умов кредитного договору, 14.04.2008 року між ВАТ «Акціонерний Банк «Бізнесстандарт», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № ДЗ (08) 242-08, за умовами якого, іпотекодавець ОСОБА_1 надала в іпотеку іпотекодержателю ВАТ «Акціонерний Банк «Бізнесстандарт», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк» нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою АДРЕСА_2 , для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання (а.с. 7-13).

ОСОБА_2 умови кредитного договору належним чином виконані не були.

У зв`язку з цим Банк у 2012 році звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості.

Рішенням Якимівського районного суду від 05.12.2012 року позов було задоволено,

На підставі цього рішення суду 18.01.2013 року було видано виконавчий лист за №2/0828/648/12, який направлено для примусового виконання до Якимівського відділу ДВС та за яким відкрито виконавче провадження.

В ході проведення виконавчого провадження державним виконавцем було проведено опис і арешт майна боржника ОСОБА_1 ві, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

26 квітня 2018 року ДП «СЕТАМ» було проведено електронні торги, які не відбулися через відсутність покупців.

04 червня 2018 року Якимівським ВДВС видано Постанову та Акт державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

Банк звернувся до приватного нотаріуса Якимівського нотаріального округу Уколова С.А. із заявою про оформлення права власності на нерухоме майно.

15 листопада 2018 року ПАТ «ТАСКОМБАНК» отримало свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 17).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку", згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною третьою статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами першою та другою статті 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР.

Прикінцевими положеннями Закону України "Про іпотеку", який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни, зокрема до статті 109 Житлового кодексу Української РСР та викладено її в новій редакції.

Відповідно до частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 Житлового кодексу Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Зазначений правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

З таким правовим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-317цс18.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються положення як статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Суд першої інстанції зазначене не врахував та формально підійшов до встановлення фактичних обставин справи.

По суті, суд першої інстанції виходив лише з одного факту, а саме, що позивачем не надано належним чином завірених копій документів.

Як вбачається з матеріалів справи, передана в іпотеку квартира АДРЕСА_1 , була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Відповідно до п.5 Кредитного договору №КФ (08) 242-08 кредит надавався на задоволення споживчих потреб позичальника.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що у власності відповідача знаходиться інше житлове приміщення ніж квартира АДРЕСА_1 .

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову про виселення, однак, в частині правового обґрунтування рішення суду першої інстанції повинно бути змінено з урахуванням мотивувальної частини рішення.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» задовольнити частково.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 20 червня 2019 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування підстав для відмови у позові.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 лютого 2020 року.

Головуючий

Судді: