КИЇСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 757/3839/19-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5084/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

секретар - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення пені,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - ОСОБА_2

та апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Тузової Владислави Олександрівни на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року,

встановив:

у січні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення повернення банківських вкладів в розмірі 321 163 513 грн. за період з січня 2018 року по квітень 2018 року, посилаючись на положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки вона звернулась до банку із заявою про повернення вкладів № SAMDN9348 та №SAMDN5387 12.12.2014, однак вклади були повернуті їй лише 26.12.2018 за рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року, позивач просила стягнути на її користь пеню в розмірі 3 відсотків від ціни позову за 91 день прострочення.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року позов було задоволено частково - стягнуто з відповідача на користь позивача пеню за період з 23 січня 2018 року до 23 квітня 2018 року в розмірі 1 762 527 грн. 48 коп. Також було стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 9 605 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача - Кравець Р.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимоги та постановити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Так, апелянт зазначав, що суд першої інстанції неправильно визначив суму відсотків за двома депозитним договорами, яка є значно більшою ніж 218 082, 20 дол. США, розмір пені в даному випадку може бути зменшеним не до розміру відсотків, а до суми вкладів, що відповідатиме принципу розумності та справедливості, забезпечить дійсну відповідальність банку за порушення зобов`язань, а також захистить порушене право позивача користуватися та володіти своїми коштами.

У Відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив апеляційну скаргу представника позивача залишити без задоволення, оскільки зменшення розміру пені до розміру вкладів та стягнення коштів в інших справах, які перебувають на розгляді в судах призведе до отримання позивачем невиправданих додаткових прибутків та спотворить дійсне правове призначення неустойки.

Представник АТ КБ «Приватбанк» - Тузова В.О., не погоджуючись з ухваленим рішенням в частині розподілу судових витрат, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції змінити в частині та зазначити, що стягненню підлягає судовий збір в розмірі 49 грн. 95 коп.

У Відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представників позивача - ОСОБА_2 та відповідача - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказувала, що 12.07.2010 між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір депозитного вкладу № SAMDN9348 (вклад «Депозит VIP») на суму 900 000 доларів США під 10 % річних з періодом нарахування процентів - 1 місяць, строк вкладу 366 днів по 12.07.2011 включно. Загалом позивач внесла за вказаним договором кошти в розмірі 1 800 000 доларів США.

01.07.2011 між ними було укладено договір депозитного вкладу №SAMDN5387 (вклад «Депозит VIP») на суму 1 140 000 доларів США під 8 % річних з періодом нарахування процентів - 1 місяць, строк вкладу 367 днів по 01.07.2012 включно. За цим договором позивач внесла на депозитний рахунок банку кошти в розмірі 2 200 000 доларів США.

12.10.2012 між ними було укладено додаткову угоду №2 до договору № SAMDN9348 про зміну відсоткової ставки при пролонгації вкладу згідно з умовами якої строк вкладу по депозитному договору № SAMDN9348 від 12.07.2010 продовжується на 12 місяців з 12.07.2012 по 12.07.2013 включно з відсотковою ставкою по вкладу на новий строк 10% річних.

12.10.2012 між ними було укладено додаткову угоду №2 до договору №SAMDN5387 про зміну відсоткової ставки при пролонгації вкладу згідно з умовами якої строк вкладу по депозитному договору №SAMDN5387 від 01.07.2011 продовжується на 12 місяців з 01.07.2012 по 01.07.2013 включно з відсотковою ставкою по вкладу на новий строк 10% річних.

Оскільки суми вкладів та відсотків не були їй своєчасно повернуті, а виплачені лише на виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року та були перераховані 26.12.2018, вона не могла користуватися належними їй коштами до дня фактичного повернення, а в силу положень ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є споживачем фінансових послуг, банк має нести відповідальність за неналежне надання цих послуг і має сплатити пеню у розмірі 3 відсотків вартості послуги за кожний день прострочення. Враховуючи, що ціна послуги становить 4 000 000 дол. США, а кількість днів прострочення за період з 23.01.2018 по 23.04.2018 - 91 день, позивач просила стягнути на її користь 321 163 513 грн. 28 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року позов було задоволено частково - стягнуто з відповідача на користь позивача пеню за період з 23 січня 2018 року до 23 квітня 2018 року в розмірі 1 762 527 грн. 48 коп. Також було стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 9 605 грн.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено договори банківських вкладів, що було встановлено рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року, яке було змінене постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року. Позивач має право на отримання пені відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» внаслідок несвоєчасного повернення їй банком суми вкладів, однак зменшив суму пені до 1 762 527 грн. 84 коп. відповідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення стст. 22, 53, 551, 1058-1060 ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про захист прав споживачів», Податковий кодекс України.

З матеріалів справи видно, що в квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до банку із заявою про виплату їй відсотків за вкладами, а в червні 2014 року - до суду. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 листопада 2014 року було стягнуто на її користь з банку відсотки за двома договорами за період з 01 березня 2014 року по 31 травня 2014 року. Рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 січня 2015 року.

12 грудня 2014 ОСОБА_1 звернулась до банку із заявою про дострокове повернення їй суми вкладів, а 16 грудні 2014 року - до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «КБ «ПриватБанк» про стягнення сум грошових вкладів, процентів на суми вкладів та трьох процентів річних. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2018 року позов ОСОБА_1 було задоволено - стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відповідно до договору №SAMDN348 суму вкладу в розмірі 1 800 000 доларів США, суму не нарахованих відсотків в розмірі 98 136,99 доларів США, три відсотки річних в розмірі 29 441,10 доларів США, що еквівалентно 772 534 грн. 46 коп.

Також стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 відповідно до договору № SAMDN387 суму вкладу в розмірі 2 200 000 доларів США, суму не нарахованих відсотків в розмірі 119 945,21 доларів США, три відсотки річних в розмірі 35 983,56 доларів США, що еквівалентно 944 208 грн 61 коп. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 644 350 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року було змінено рішення суду першої інстанції та стягнуто з банку на користь позивача за договором №SAMDN348 три відсотки річних у розмірі 464 401 грн 11 коп., та за договором №SAMDN387 три відсотки річних у розмірі 567 601 грн 26 коп., які нараховані за період з 01 червня 2014 року до 16 грудня 2014 року. Виконано рішення було 26.12.2018 шляхом перерахування їй коштів. Однак сума відсотків була нарахована лише за вказаний період і до цього дня вона не могла користуватися належними їй коштами, а тому просить стягнути ні її користь пеню за прострочення виконання умов договорів за період з 23 січня 2018 року по 23 квітня 2018 року відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3 відсотків річних до суми вкладу, що становить 321 163 513 грн. 28 коп.

В жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на свою користь відсотків за договором №SAMDN9348 за період з 17 грудня 2014 року по 08 жовтня 2015 року, у розмірі 145081,97 доларів США та відсотків за договором №SAMDN5387 за період з 17 грудня 2014 року по 08 жовтня 2015 року, у розмірі 177322,40 доларів США, а також 3% річних за договором №SAMDN9348 за період прострочення з 17 грудня 2014 року по 08 жовтня 2015 року в сумі 3517,74 доларів США та 3% річних за договором №SAMDN5387 за період прострочення з 17 грудня 2014 року по 08 жовтня 2015 року в сумі 4299,46 доларів США.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 - 14547,95 доларів США відсотків за користування грошовими коштами після закінчення строку за договором вкладу від 12 липня 2010 року та 3% річних в розмірі 4 196 грн. 01 коп., 17 780,82 доларів США відсотків за користування грошовими коштами після закінчення строку за договором вкладу від 01 липня 2011 року та 3% річних в розмірі 5 105 грн. 08 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В ч. 1 статті 1058 ЦК України закріплено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Відповідно до положень ч. 1 статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов`язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України.

В статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з положеннями ч. 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В ч. 1 статті 598 ЦК України закріплено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що закріплено в статті 599 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 статті 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

В ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

В ч. 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» закріплено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

В рішенні Апеляційного суду м. Києва від 25 травня 2017 року було встановлено, що 12 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою про повернення вкладів, а тому згідно із ч. 2 статті 1060 ЦК України (у редакції, яка діяла на момент звернення позивача із заявою про повернення вкладів) та з урахуванням пунктів 4, 16 договорів банківських вкладів договори вважаються розірваними з 17 грудня 2014 року. З цього часу нарахування відсотків повинно проводитися на суму вкладу по ставці вкладу «На вимогу», яка становить 1 % річних, за фактичний строк користування вкладом. Було стягнуто на користь ОСОБА_1 відсотки за період з 17.12.2014 по 08.10.2015 (295 днів) за договором № SAMDN9348 14 547, 95 дол. США, а за договором №SAMDN387 - в сумі 17 780, 82 дол. США. Вказане рішення було залишено без змін постановою Верховного Суду від 17 грудня 2019 року.

В обґрунтування своє позиції представник позивача посилався на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 19 вересня 2018 року (справа №761/46145/16-ц), відповідно до якої вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення.

Судом першої інстанції було правильно визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. Таким благом в даних правовідносинах є видача/повернення банком вкладнику його коштів (депозиту). Відповідно до стст. 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом є банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі, про те, що суд першої інстанції неправильно визначив розмір відсотків за двома депозитними договорами в сумі 218 082,20 дол. США, яка є значно більшою, є безпідставними, оскільки позовні вимоги в даній справі заявлені про стягнення пені відповідно до положень ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також не можна погодитись з доводами апелянта про те, що зменшення пені до суми вкладу відповідатиме принципу розумності та справедливості, забезпечить дійсну відповідальність банку за порушення зобов`язань, а також захистить порушене право позивача на користування та володіння своїми коштами. Відповідно до стст. 2 та 11 ЦПК України однією із засад цивільного судочинства є пропорційність, згідно з якою суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі враховуючи завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову.

В ч. 3 ст. 551 ЦК України закріплено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року (справа №761/26293/16-ц) зроблено правовий висновок, що суд визначає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України). Положення ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Доводи позивача про те, що суд може зменшувати розмір пені лише до розміру 100% розміру неповернутого вкладу, колегія суддів відхиляє, оскільки стаття 551 ЦК України не пов`язує таке право суду із зазначеною умовою.

Вказаний правовий висновок було також застосовано в постанові Верховного Суду від 13 липня 2020 року (справа №757/26343/18-ц), в якій вказано, що суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

В апеляційній скарзі на рішення суду у в частині розподілу судових витрат представник АТ КБ «Приватбанк» посилається на положення ч.1 ст.141 ЦПК України, відповідного до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Апелянт вважає, що оскільки позовні вимоги, заявлені ОСОБА_1 були задоволені частково, то сума судового збору на користь держави має становити 49 грн. 95 коп. Однак такі доводи колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки положеннями Закону України «Про судовий збір» встановлено граничний розмір судового в розмірі, не більшому 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (при зверненні до суду фізичною особою), а 1% від розміру задоволених позовних вимог значно перевищує таку суму.

Згідно з ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору. Враховуючи, що позов ОСОБА_1 задоволено, то судом першої інстанції було зроблено вірний висновок про те, що належний до сплати позивачем розмір судового збору у сумі 9 605 грн. підлягає стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави, що відповідає сумі стягнутого.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній карзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись стст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Тузової Владислави Олександрівни залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 13 серпня 2020 року.

Головуючий

Судді