Єдиний унікальний номер справи 359/9293/18
Провадження №22-ц/824/8802/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Тімуш Д.І.

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Герасименко Наталія Миколаївна про усунення від права на спадкування,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про усунення відповідача від права на спадкування. Свій позов обґрунтовувала тим, що після смерті її сина відкрилась спадщина, спадкоємці за законом у 2018 році прийняли спадщину. Разом з тим відповідач повинна бути усунута від спадкування, оскільки вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцю, який в силу своєї хвороби тривалий час знаходився в безпорадному стані і не міг самостійно пересуватися, потребував сторонньої допомоги та значних коштів на своє лікування. Зазначає, що з початку хвороби сина з 2016 року тільки вона доглядала за ним у своєї оселі, оскільки відповідач відмовила у догляді за чоловіком у подружжя вдома, а щоб знайти кошти на його лікування позивач вимушена була продати рухоме і нерухоме майно і на отримані кошти здійснювала лікування.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, оскаржуване рішення вважає таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. З точки зору апелянта судом неповно з`ясовані обставини, що мають важливе значення для розгляду справи. Апелянт вважає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на те, що більшість показів свідків містять відомості про те, що відповідач надавала допомогу своєму чоловіку, а покази інших свідків не взято до уваги, оскільки суд безпідставно заважав їх покази такими, що не містять відомостей про предмет доказування. Судом не взято до уваги зазначені у позові обставини і відповідно неправильно вирішено, які саме обставини мають значення для вирішення цієї справи. Судом не з`ясовано характер і обсяг допомоги, яка була необхідна спадкодавцю від відповідача виходячи з його тяжкого стану. Судом помилково визнано необхідними та достатніми тільки фізіологічні потреби спадкодавця, потреби харчування та прийому ліків хворого, відповідно вважав, що їх задоволення відповідачем один чи два рази на місяць було достатньо, не врахувавши при цьому й інші потреби хворого. Крім того судом не з`ясовано, чи розуміла відповідач свій обов`язок щодо надання допомоги спадкодавцю в необхідному та достатньому обсязі та чи мала вона можливість виконувати цій обов`язок. Судом не з`ясовано, у якій період у відповідача існував обов`язок по наданню допомоги спадкодавцю, при цьому судом не застосовано норму ст.75 СК України. Судом не з`ясовано склад та обсяг спадкового майна, наявність або відсутність у його складі нерухомого майна, що стало причиною порушення норм процесуального права, зокрема й правил територіальної підсудності справи. Із зазначених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, про задоволення позову в повному обсязі.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Свою незгоду з ухваленим по справі рішенням апелянт ґрунтувала насамперед відсутністю в такому рішенні оцінки усіх без виключення доводів позивача, нездійснення судом порівняння невідповідностей у показах допитаних у справі свідків та неврахування незабезпечення відповідачем потреб спадкодавця в повному обсязі. Окремою підставою для скасування оскаржуваного рішення суду в апеляційній скарзі було зазначено про порушення судом правил територіальної підсудності справи, оскільки за твердженням позивача до складу спадкової маси від спадкування якого просила усунути відповідача, входило і нерухоме майно, що в свою чергу обумовлювало розгляд такої справи за місцем знаходження такого майна. Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з наведеними доводами апелянта враховуючи наступне:

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

З аналізу правової конструкції даної норми вбачається, що для усунення особи від права на спадкування за законом судом має бути встановлена одночасно наявність певного ряду обставин:

- ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання;

- перебування спадкодавця через похилий вік, хвороба або каліцтво у безпорадному стані;

- необхідність надання допомоги спадкодавцю у зв`язку з його станом;

- свідоме ухилення спадкоємцем за законом від надання такої допомоги.

Крім того, підлягає з`ясуванню судом й питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунутий від спадкування.

Колегія суддів погоджується з тим, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції позивачем фактично було підтверджено як перебування спадкодавця в безпорадному стані, так і необхідність у отриманні ним у зв`язку з цим сторонньої допомоги. Наведене не заперечувалося відповідачем по справі. В той же час для усунення відповідача від спадкування судом має бути встановлене ще й ухилення останнього від надання такої допомоги. В ході розгляду справи було встановлено як факт надання матеріальної допомоги відповідачем своєму чоловіку, так і надання фізичної допомоги в його догляді. Не заперечує цих обставин і сама позивач, підтверджуючи це в судовому засіданні в ході розгляду апеляційної скарги, вказує на надання такої допомоги й відповідач. Разом з тим, позивач свою позицію ґрунтувала на недостатності такої допомоги відповідачем для забезпечення усіх потреб спадкодавця. В той же час правова конструкція норми ч.5 ст. 1224 ЦК України передбачає усунення спадкоємця від спадкування не у зв`язку з недостатністю наданої ним допомоги спадкодавцю, а лише за умови повного ухилення від надання такої допомоги. Дана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду викладена у постанові від 02 березня 2020 року у справі № 133/1625/18, провадження № 61-1419св20; у постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 491/1111/15-ц, провадження № 61-14655св18; у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, провадження № 61-15926св18. За таких умові підстави для задоволення пощову у даній справі з точки зору колегії суддів відсутні.

Суд, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, а саме надання відповідачем допомоги спадкодавцю, чого і не заперечувала сама апелянт, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що відповідач, як спадкоємець не може бути усунутий від спадкування за законом після смерті свого чоловіка, відтак про відсутність підстав для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди позивача з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що не були предметом дослідження суду. В той же час порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції при апеляційному розгляді не встановлено.

Не вбачає колегія суддів апеляційного суду і підстав для скасування рішення суду з приводу посилань апелянта на порушення правил територіальної підсудності справи. По-перше, такі твердження апелянт ґрунтував на тому, що до складу спадщини входить нерухоме майно. В той же час такі твердження не підтверджені матеріалами справи, оскільки жодних відомостей з цього приводу матеріали справи не містять. По-друге, у відповідності до ч.2 ст. 378 ЦПК України справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Крім іншого, з матеріалів справи вбачається, що саме позивачем було обрано суд до якого вона подала зазначений позов. При цьому в ході розгляду справи в суді першої інстанції нею не було подано заяви про непідсудність даної справи Бориспільському міськрайонному суду. За таких умов вказані твердження апелянта з урахуванням положень процесуального закону задоволено бути не може.

Зважаючи на досліджені обставини, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько