Єдиний унікальний номер 219/4720/16-ц
Номер провадження 22-ц/804/2507/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2020 року Донецький апеляційний суду складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Канурної О.Д., Корчистої О.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Гладуха О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових за-сідань № 3 цивільну справу № 219/4720/16-ц за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2020 року (суддя першої інстанції Медінцева Н.М.), -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з позо-вом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 28 вересня 2011 року відповідач отримала кредит у розмірі 16 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27.60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Власним підписом відповідач підтвердила свою згоду, на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами ко-ристування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, унаслідок чого станом на 31 березня 2016 року має заборгованість у розмірі 55 561 грн. 46 коп., яка складається з наступного: 15 940 грн. 50 коп. заборгованість за кредитом, 34963 грн. 39 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 535 грн. 60 коп. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути суму заборгованості у зазначеному розмірі.

15 квітня 2020 року рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області у за-доволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 28 вересня 2011 року відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2020 року, позивач АТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі, посилаючись на пору-шення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та не-відповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2020 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стяг-ненні заборгованості за тілом кредиту. Підписуючи заяву від 28 вересня 2011 року, користую-чись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості відповідач висловив свою згоду з формою договору та його умовами. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відмовляючи у стягнення відсотків по кредиту, місцевий суд допускає грубе порушення основоположних норм банківського кредитування та ставить під загрозу фінансову стабільність банку. Оскаржуваним рішенням місцевий суд призводить до нехтування принципами пла-тності кредитного договору і наносить шкоду всім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави. Суд ігнорує, що важливою ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.

Письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача відповідачем на час розгляду справи не наданий.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не пере-шкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду 16 вересня 2020 року учасники справи не з`явилися.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» та відповідач ОСОБА_1 судові повістки-повідомлення про розгляд справи 16 вересня 2020 року отримали 07 серпня 2020 року, що підтверджено рекомендованими повідомленнями про отримання поштового відправлення (а.с. 213, 214).

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалася, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апе-ляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рі-шення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції ви-ходив з того, що жоден із наданих позивачем доказів не містить ні підтвердження факту надан-ня кредитних коштів відповідачу (у готівковій або безготівковій формі), ні факту видачі відпо-відачу відповідного платіжно-кредитного інструменту (платіжної картки), ні наявності забор-гованості по них. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, припустивши, що відповідач дійсно взяла у відповідача кредитні кошти у розмірі 16 000 грн., суд послався на розрахунок за-боргованості, наданий позивачем та дійшов висновку, що, сплативши позивачу 36 161 грн. 40 коп., що вдвічі перевищує суму в 16 000 грн., у неї не може бути заборгованості за кредитом. Надані позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи зая-ву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору і щодо будь-яких інших встановлених ними умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, оскільки не надані підтвердження позивачем про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила банківських послуг, а в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, домовленість сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами відсутня.

Апеляційний суд не може погодитися в повній мірі з таким висновком суду з огляду на на-ступне.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 28 вересня 2011 року відповідач ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та видачу їй кредитного ліміту у розмірі 10 000 грн. (а.с. 5). Відповідачка отримала кредит у розмірі 10 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. За ініціативою банку 17 квітня 2013 року кредитний ліміт відповідачки бу-ло збільшено до 16 000 грн.(а.с.155).

До матеріалів справи залучено Витяг з Тарифів обслуговування престижної картки Visa та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які затверджені наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 (а.с. 6, 8-31).

З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31 березня 2016 року борг ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором б/н від 28 вересня 2011 року у зага-льному розмірі становить 55 561 грн. 46 коп., який складається з 15 940 грн. 50 коп. заборго-ваність за кредитом, 34 963 грн. 39 коп. - заборгованість по процентам за користування креди-том, 1 535 грн. 60 коп. - заборгованість за пенею та комісією, 3 121 грн. 97 коп. - заборгованість за судовими штрафами, (а.с. 4).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, виходив з відсу-тності заборгованості за тілом кредиту та недоведеності вимог в іншій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за ная-вними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Переглядаючи справу в межах вимог апеляційної скарги, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині відмо-ви у стягненні заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, неустойки та штрафам. Висновок суду першої інстанції в цій частині спору є правильним та таким, що ві-дповідає обставинам справи і вимогам закону.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у пи-сьмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телег-рамах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій фор-мі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст догово-ру становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів да-ного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у роз-мірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими кошта-ми поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються акта-ми законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

В Анкеті-заяві позичальника від 28 вересня 2011 року, яка підписана відповідачем ОСОБА_2 , процента ставка по кредиту не встановлена, також відсутні домовленості про встано-влення відповідальності за несвоєчасне погашення кредиту у вигляді неустойки (а.с. 7).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по процентам за ко-ристування кредитом, пені та штрафам, суд першої інстанції вірно виходив із того, що без на-дання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встанов-лена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджу-ють вказаних обставин. Крім того, вони не визнаються відповідачем. За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відсутні підстави вважати, що сторони обумови-ли у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користу-вання кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кож-ному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користу-вання, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публіч-ного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом на-дані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умо-ви розроблює підприємець, в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк».

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укла-дення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних право-відносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитно-му ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передан-ня грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що в анкеті-заяві позичальника від 28 вересня 2011 року, яка підписана відповідачем, процентна ставка не зазначена. Банк, пред`являючи ви-моги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість по процентам за користування кредитними коштами та неустойку у вигляді пені та комісії та судові штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, крім самого розрахунку кредитної за-боргованості за договором від 28 вересня 2011 року посилався на Витяг з Умов та правил на-дання банківських послуг, «Правила користування платіжною картою», які затверджені нака-зом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, які додані позивачем до позовної заяви. При цьо-му, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки за порушення строків виконання договірних зобов`язань, зокрема, саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку нарахування.

Крім того, судом вірно зазначено, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтвер-джено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному ви-падку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК Украї-ни за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєд-нання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила на-дання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) не-одноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних пра-вовідносин (28 вересня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (травень 2016 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що обґрунтування наявності обставин по-винні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припу-щень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Пред`явлені позивачем Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огля-ду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичаль-ником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Витяг з Тарифів обслуговування престижних карток Visa та Витяг з Умов та правил надан-ня банківських послуг, затверджений наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, які міс-тяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 вересня 2011 року шляхом під-писання заяви-анкети.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросові-сність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведі-нки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сто-рін договору.

У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедли-вості.

У цьому випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найма-ного працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генераль-ної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зло-вживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захис-ту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови креди-тування за конкретним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських пос-луг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих пра-вил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд апеляційної інстанції враховує при ухваленні судового рішення.

Тому відсутні підстави вважати, що АТ КБ «ПриватБанк» при укладенні договору зі ОСОБА_3 дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII (в редакції, що діяла на час укладення договору) про повідомлення споживача про умови кредитування та узгоджен-ня зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну дого-вору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та не-устойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що суд не мав підстав відмовляти у задо-воленні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування креди-том, оскільки кредитний договір є оплатним, що суд знехтував принципами платності кредит-ного договору, чим наносить шкоду споживачам банківських послуг, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`я-заних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом та неустойки, суд першої інстанції виходив з недоведеності позива-чем обставин, які мають значення для справи, а саме ненадання позивачем належних доказів на підтвердження обумовленої у письмовому вигляді ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальності за порушення строків виконання договірних зобов`язань, що є наслідком невчинення саме позивачем процесуальних дій щодо надання доказів, а не нехтуванням судом принципами платності кредитного договору.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанцій зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості за пенею та комісією та судовими штрафами.

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що вимоги про стягнення процентів за користуван-ня позиченими коштами за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач при поданні позову не пред`явив.

Вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 15 940 грн. 50 коп. підлягають задоволенню, оскільки саме в такому розмірі позивач отримала та не повер-нула грошові кошти позивачу.

Із наданої позивачем виписки руху коштів по картковому рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_4 вбачається, що з 17 квітня 2013 року кредитний ліміт на картковий рахунок відпо-відача було збільшено банком до 16 000 грн., після чого ОСОБА_1 продовжувала корис-туватися наданими кредитними коштами, частково погашаючи заборгованість по кредуту (а.с. 154 - 156). Станом на 30 вересня 2014 року борг відповідачки склав 15 940 грн. 50 коп., після чого погашення заборгованості боржником не здійснювалося (а.с. 4).

Суд першої інстанції зробив суперечливий, та такий що ґрунтується на припущеннях ви-сновок про наявність підстав для відмови вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Беручи до уваги наведене, апеляційний суд відзначає, що, вирішуючи спір в частині стяг-нення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції не в повному обсязі встановив пра-ва і обов`язки сторін, що брали участь у справі, дійшов висновків, які не відповідають обстави-нам справи, що у відповідності до ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для часткового скасу-вання судового рішення та ухвалення нового рішення у цій частині.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди да-вати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сто-рона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на по-ложення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Крім того, згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно пп. б) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України у випадку скасування або зміни судового рішення апеляційний суд у резолютивній частині постанови суд зазначає новий розподіл судо-вих витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

Враховуючи, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 395 грн. 35 коп. (розмір заявлених вимог 55 561 грн. 46 коп. (100%), розмір вимог, що підлягають задоволенню 15 940 грн. 50 коп.,) що становить 28,69% ((15940,50 х 100%):55561,46); позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1 378 грн. 00 коп. (1378,00 х 28,69% : 100%).

Також, відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постано-ви суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

АТ КБ «Приватбанк» за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у сумі 2 067 грн. грн., апеляційна скарга задоволена частково, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 593 грн. 02 коп. (2067,00 х 28,69%).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задоволь-нити частково.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 квітня 2020 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості по кредиту у сумі 15 940 грн. 50 коп. скасувати, в частині розподілу судових витрат змінити.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» про стягнен-ня заборгованості за кредитом задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (код ЄД-РПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 вересня 2011 року у роз-мірі 15 940 грн. (п`ятнадцять тисяч дев`ятсот сорок) грн. 50 коп.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комер-ційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 395 (триста дев`яносто п`ять) грн. 35 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комер-ційний банк «ПриватБанк» судові витрати 593 (п`ятсот дев`яносто три) грн. 02 коп., понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 16 вересня 2020 року.

Головуючий суддя: Ю.М. Мальований

Судді: О.І. Корчиста

О.Д. Канурна