Провадження №22-ц/812/1520/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 вересня 2020 року м. Миколаїв

справа № 490/1960/20

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О.,

переглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями та бездіяльністю органів досудового розслідування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, постановлену 27 липня 2020 року під головуванням судді Чулупа О.С., повний текст ухвали складений цього ж дня,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями та бездіяльністю органів досудового розслідування.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, а ухвалою того ж суду від 27 липня 2020 року - позовну заяву повернуто позивачу на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду, посилаючись на її незаконність, а справу повернути до суду першої інстанції для розгляду. Апелянт зазначала, що на виконання ухвали суду від 24 червня 2020 року нею була подана позовна заява у новій редакції в якій вона зазначила докази спричинення їй моральної шкоди. Вимоги ухвали суду щодо надання розрахунку такої шкоди вважає незаконними, а тому, на її думку, оскаржувана ухвала порушує її право на справедливий захист та обмежує право на доступ до суду.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не усунула недоліки, зазначені в ухвалі суду від 24 червня 2020 року про залишення позову без руху, а саме, не надано посилань на докази, що позивачу було завдано моральної шкоди, а також її розрахунку.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Так, статтею 175 ЦПК України передбачено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити:

1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Згідно ч.4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору, або документ, що вказує на можливість звільнення особи від сплати цих витрат.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю органів досудового розслідування, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що понад чотири роки триває розслідування справи, щодо вчиненого відносно неї кримінального правопорушення за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Посилаючись на бездіяльність органів досудового розслідування, несвоєчасне виконання слідчих та розшукових дій, що призвело до того, що особа, яка заподіяла їй тілесні ушкодження, не понесла ніякого покарання, вказувала, що їй нанесена моральна шкода, яку вона оцінює у 4 500 000 грн. та просить стягнути з Державної казначейської служби України.

Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, як таку, що не відповідає вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, оскільки позовна заява не містить посилання на докази, що підтверджують факт завдання моральної шкоди та міркування, з яких виходила позивачка при проведенні розрахунку суми компенсації у заявленому розмірі та обґрунтування щодо розміру компенсації моральної шкоди.

На виконання ухвали від 24 червня 2020 року ОСОБА_1 27 липня 2020 року подано позовну заяву в новій редакції, зі змісту якої вбачається, що у ній викладені обставини, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги, та зазначені докази, що, за переконанням позивачки, підтверджують вказані обставини, зокрема ОСОБА_1 були викладені обставини, якими вона обґрунтовує вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку вона оцінює у 4 500 000 грн.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі "Буланов та Купчик проти України", яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (пункт 25 рішення у справі "Кутій проти Хорватії").

Також ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі "Шишков проти Росії").

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").

За такого, посилання суду першої інстанції на невиконання в повному обсязі ухвали про залишення позовної заяви без руху, зокрема через не зазначення у позовній заяві доказів, що підтверджують нанесення ОСОБА_1 моральної шкоди та відсутність розрахунку, з якого виходила позивачка оцінюючи розмір моральної шкоди у 4 500 000грн. не є достатніми підставами для повернення позовної заяви заявнику.

Отже, ухвала суду першої інстанції обмежує права позивачки та перешкоджає їй у доступі до правосуддя.

Також колегія суддів виходить з того, що визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 189, п.п. 5, 7, 10 ч. 1 ст. 197 ЦПК України можливо на стадії підготовчого провадження.

Оцінка законності та обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 має бути надана судом під час розгляду справи по суті.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання позовної заяви ОСОБА_1 неподаною та її повернення, а тому ухвала суду підлягає скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для вирішення питання про можливість відкриття провадження у справі у передбаченому законом порядку відповідно до приписів ст. 379 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 379, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 липня 2020 року скасувати, а матеріали позовної заяви ОСОБА_1 направити до того ж суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Т.Б. Кушнірова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 18 вересня 2020 року