Справа № 283/1250/20
провадження №2/283/430/2020
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

12 серпня 2020 року Малинський районний суд Житомирської області в складі: під головуванням судді Ярмоленка В.В., з секретарем судового засідання Пух Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Малині в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій сторін.

16.06.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Малинського районного суду Житомирської області з позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що 13.09.2019 року приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С. було посвідчено договір позики між нею та ОСОБА_2 , за яким ОСОБА_1 передала у власність позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 14800 грн., які відповідач зобов`язувався повернути до 13.12.2019 року. Згідно п.4 Договору позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, а у випадку її не повернення - сплатити штраф у розмірі 5% від суми позики за кожен день прострочення. Однак у строк, обумовлений договором ОСОБА_2 кошти не повернув та взятих на себе зобов`язань не виконав. Отже, позивач просить суд стягнути з відповідача борг за договором позики у розмірі 14800 грн., пеню - 137640 грн., втрати від інфляції - 238,28 грн. та судові витрати у розмірі 1526,78 грн.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, представник позивача ОСОБА_3 подав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та розглянути справу без його участі, не заперечив щодо заочного розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

13 вересня 2019 року приватним нотаріусом Малинського районного нотаріального округу Житомирської області Тимошенко Н.С. було посвідчено договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за яким ОСОБА_1 передала у власність позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 14800 грн., які відповідач зобов`язувався повернути до 13 грудня 2019 року (а.с.7).

Згідно п.4 Договору позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, а у випадку її не повернення - сплатити штраф у розмірі 5% від суми позики за кожен день прострочення.

Відповідно до п.6 Договору позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за договором.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, підписано позикодавцем і позичальником.

Мотиви та застосовані норми права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договір та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Стаття 1049 ЦК України визначає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, вимога ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 суми основного боргу у розмірі 14800 грн. підлягає повному задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 5% у день за кожен день прострочення боргу, що становить згідно розрахунків позивача 137640 грн. та втрат від інфляції у розмірі 238,28 грн., суд зазначає наступне.

Приписами ч.1 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Договором від 13 вересня 2019 року передбачена пеня у розмірі 5% від суми позики за кожен день прострочення зобов`язання.

За змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів, та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманих ним грошових коштів належних до сплати кредиторові.

Так, Велика Палата Верховного Суду вказує, що за змістом норми статті 625 Цивільного кодексу України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Як резюмує Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року (справа №127/15672/16-ц), оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Враховуючи, що відповідач своєчасно не повернув позикодавцю грошові кошти, а також те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому з нього дійсно підлягають стягненню втрати від інфляції та проценти за прострочення заборгованості. Однак, щодо розміру такого стягнення суд зазначає наступне.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, сума основного боргу складає 14800 грн., а заборгованості за прострочене зобов`язання - 137640,75 грн., що значно перевищує розмір основного зобов`язання. Тому суд приходить до висновку, що вимога позивача про нарахування та сплату пені за прострочення платежу, яка перевищує розмір основного боргу, не відповідає передбаченим у п. 6 ст.3, ч. 3 ст. 509 та ст. 627 ЦК України, засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Оскільки розмір пред`явленої до стягнення пені є більший від розміру боргового зобов`язання, а тому суд вважає можливим застосувати до спірних правовідносин норму ч.3 ст. 551 ЦК України і зменшити суму пред`явленої до стягнення пені до розміру основного боргу, що становить 14800 грн. Зазначена сума, на думку суду, буде співмірною з розміром боргу, враховуючи позицію, що пеня не повинна перетворюватися на джерело збагачення, оскільки в такому випадку остання втрачає свою стимулюючу функцію, з урахуванням принципів розумності та справедливості.

Тому суд вважає, що заявлені ОСОБА_1 вимоги в частині стягнення неустойки у формі пені підлягають до часткового задоволення.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають примусовому стягненню сума основного боргу у розмірі 14800 грн., пеня - 14800 грн., інфляційні втрати - 238,28 грн. та судові витрати, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 12,23,76,81,141,200,258,265,273,274,354 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканки АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 заборгованість за договором позики від 13 вересня 2019 року в розмірі 14800 (чотирнадцять тисяч вісімсот) гривень, неустойку у формі пені у розмірі 14800 (чотирнадцять тисяч вісімсот) гривень, інфляційні втрати за період прострочення виконання зобов`язання у розмірі 238 (двісті тридцять вісім) гривень 28 копійок, а також 298,38 грн. понесених судових витрат, а всього 30136,66 (тридцять тисяч сто тридцять шість) гривень 66 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя