КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2993/2020
У Х В А Л А

31 січня 2020 року місто Київ

справа № 760/28922/18

Київський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Борисової О.В., перевіривши виконання вимог ст.356 ЦПК України за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року про виправлення описки, постановлену під головуванням судді Букіної О.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року заяву представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено частково.

Виправлено описку в абзаці 13 мотивувальної частини рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 березня 2019 року та зазначено «Спір між сторонами про місце проживання дітей на час розгляду справи відсутній», замість «Неповнолітні діти сторін залишаються проживати разом з матір`ю».

В іншій частині поданої заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 17 грудня 2019 року подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 січня 2020 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року було залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків вказаної апеляційної скарги протягом десяти днів з дня вручення копії ухвали, а саме для зазначення інших поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року за період з 21 травня 2019 року по 16 грудня 2019 року та зазначити докази, що підтверджують вказані обставини.

28 січня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надійшло клопотання, в якому останній просив поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року.

В обґрунтування підстав поважності пропуску строку на апеляційне оскарження вказаної ухвали суду посилався на те, що відповідач об`єктивно не могла своєчасно подати апеляційну скаргу, зважаючи на одразу декілька поважних причин, а саме:

велику кількість юридичних дій, які відповідач самостійно та за допомогою своїх представників вимушена була вчиняти для повернення дитини, що вимагали значних часових та ресурсних затрат, а також тягнули за собою цілий комплекс інших дій (підготовчі, узгодження, опрацювання відповідей, підготовка нових звернень, участь у засіданнях, відвідування різних органів, проходження обстежень тощо);

вимушена зміна постійного місця проживання та втрата доступу до матеріалів справи;

необхідність приділяти більше часу старшій дочці, яку свавільно, без підготовки та без врахування її думки, вперше в житті на такий тривалий термін позбавлено можливості проживання та спілкування з молодшою сестрою, що стало однією з головних причин пропуску строку для подання апеляційної скарги;

моральна шкода, яка заподіяна самій відповідачці, а саме - свавільне розлучення ОСОБА_1 з молодшою дочкою, що є порушенням основоположного права матері бути разом зі своєю дитиною, що заподіяло їй істотної моральної травми, порушило її звичайний життєвий устрій та нормальні життєві зв`язки, змушує жити у постійній тривозі та пошуку шляхів повернення дитини.

Відповідно до ч.1 ст.354 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно з п.2 ч.2 ст.354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або оспорюються, створено перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Проте, право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Голдер проти Великої Британії» від 21 лютого 1975 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 березня 2019 року представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до суду першої інстанції заяву про виправлення описки (а.с. 68-69).

08 квітня 2019 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Чунжин В.С. подав заперечення на зазначену вище заяву (а.с.72-73).

23 квітня 2019 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Озерова М.С. подала заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 94).

Розгляд вказаної заяви було проведено за відсутності сторін.

Відповідно до довідки складеної секретарем судового засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ст.247 ЦПК України (а.с.98).

Згідно розписки без дати, відповідач отримала копію оскаржуваної ухвали (а.с. 102).

Відповідно до заяви, яка міститься в матеріалах справи, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 21 травня 2019 року ознайомилась з матеріалами справи (а.с. 103).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 уповноважила представляти її інтереси декілька представників а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , на підставі довіреності, строк дії якої закінчується 21 грудня 2021 року (а.с. 24-25) та адвокатів Чунжина В.С. (а.с. 75,84,89) і Озерову М.С. (а.с. 97), які представляли інтереси відповідача на підставі ордерів.

Однак, з апеляційної скаргою представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся лише 17 грудня 2019 року, тобто з пропуском строку встановленого ч.1 ст.354 ЦПК України.

Разом з тим, наведені представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у клопотанні причини для поновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження ухвали не дають достатніх підстав для визнання їх поважними, виходячи з наступного.

Так, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов'язані з перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

З метою виконання процесуального обов'язку дотримання строку на апеляційне оскарження судових рішень, особа, яка має намір подати апеляційну скаргу, повинна вчиняти усі можливі та залежні від неї дії, в тому числі, спрямовані на підготовку апеляційної скарги, яка за своїм змістом і формою буде відповідати усім вимогам процесуального закону.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі №3236/03 «Пономарьов проти України» зазначено, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (Пономарьов проти України, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 3 квітня 2008 року).

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини також у справах «Науменко проти України» від 9 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 08 листопада 2005 року.

Поновлення процесуального строку зі спливом встановленого строку та за підстав, які не видаються переконливими може свідчити про порушення принципу юридичної визначеності.

У кожній конкретній справі суди мають ґрунтовно перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов'язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (Перетяка та Шереметьев проти України, №17160/06 та №35548/06, § 34 від 21 грудня 2010 року).

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз'яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

А відтак, доводи апелянта про те, що строк на апеляційне оскарження пропущено у зв`язку з тим, що хоча у відповідача і було декілька представників, однак насправді справу вів один адвокат, який долучав своїх помічників для незначних допоміжних дій, як от ознайомитись з матеріалами справи чи подати найпростіші клопотання, які за домовленістю не залучались і не могли залучатись для підготовки апеляційної скарги чи інших важливих процесуальних дій та тим, що, враховуючи обставини у яких опинилась ОСОБА_1 , а також відмову ОСОБА_3 добровільно виплачувати аліменти, фінансовий стан відповідача не дозволяв оплачувати усі необхідні для належного юридичного захисту дії вважаю безпідставними, адже це не позбавляло її можливості оскаржити зазначену ухвалу особисто та у зв`язку з скрутним матеріальним становищем заявити клопотання про відстрочення, розстрочення або звільнення від сплати судового збору за подачу апеляційної скарги на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року.

Зазначені представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 обставини про те, що відповідач об`єктивно не могла своєчасно подати апеляційну скаргу, зважаючи на велику кількість юридичних дій, які відповідач самостійно та за допомогою своїх представників вимушена була вчиняти для повернення дитини, а саме подання відповідачем особисто та її представниками:

понад 10 заяв до поліції Печерського, Солом`янського та Васильківського районів;

декілька заяв у Генеральну прокуратуру;

звернення до Уповноваженої Верховної ради з прав людини;

до 10-ти звернень до ОСОБА_3 щодо повернення дитини;

три звернення до Вищої ради правосуддя; понад ЗО адвокатських запитів у різні органи;

позовну заяву до Солом`янського районного суду м.Києва про визначення місця проживання дітей (справа №760/15413/19);

відповідь на відзив та відзив на зустрічну позовну про визначення місця проживання дітей;

заяву про забезпечення позову у справі №760/15413/19 про визначення місця проживання дітей;

заяву про забезпечення позову від 23 жовтня 2019 року у справі №760/15413/19 про визначення місця проживання дітей;

апеляційну скарга на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 07 листопада 2019 року у справі №760/15413/19 про відмову у забезпеченні позову;

звернення до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської РДА у місті Києві;

звернення до Служби у справах дітей та сім`ї Васильківської РДА у Київській області;

відзиви на апеляційну та касаційну скаргу позивача на рішення Солом`янського районного суду місті Києва від 18 березня 2019 року у справі № 757/31144/18-ц про стягнення аліментів з ОСОБА_3 ;

заяву від 25 липня 2019 року про виправлення описки у рішенні Солом`янського районного суду м.Києва від 18 березня 2019 року у справі № 757/31144/18-ц про стягнення аліментів з ОСОБА_3 ;

заяву про відкриття виконавчого провадження за рішенням про стягнення аліментів;

скаргу на постанову державного виконавця Солом`янського РВДВС м.Києва про зупинення виконавчого провадження від 24 квітня 2019 року;

заяву про відвід судді Усатової I.A. від 20 листопада 2019 року у справі №760/15413/19;

пояснення від 17 грудня 2019 року у Верховний Суд щодо касаційної скарги ОСОБА_3 у справі № 757/31144/18-ц про стягнення аліментів з ОСОБА_3 ;

та необхідності проходження:

психодіагностичного обстеження ОСОБА_1 у Інституті психології ім. Г.С, Костюка НАПН України від 23 травня 2019;

психологічного обстеження дитини ОСОБА_14 від 08 травня 3019 року у Міському центрі дитини;

обстеження житлово-побутових умов будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

обстеження житлово-побутових умов квартири за адресою: АДРЕСА_2 ;

медичні обстеження, не є поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції, оскільки особа на власний розсуд визначає свої пріоритети щодо вчинення процесуальних дій.

При цьому, вчинення вищевказаних дій не свідчать про об`єктивну неможливість вчинення дій щодо оскарження ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року у передбачені законом строки.

Посилання апелянта на те, що строк на апеляційне оскарження ухвали суду пропущено, зокрема у зв`язку з необхідністю відповідача приділяти більше часу старшій дочці, яку свавільно, без підготовки та без врахування її думки, вперше в житті на такий тривалий термін позбавлено можливості проживання та спілкування з молодшою сестрою не може бути поважною підставою для поновлення процесуального строку, оскільки піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток є обов`язком кожного з батьків.

Завдання відповідачу моральної шкоди, а саме - свавільне розлучення ОСОБА_1 з молодшою дочкою, що є порушенням основоположного права матері бути разом зі своєю дитиною, що заподіяло їй істотної моральної травми, порушило її звичайний життєвий устрій та нормальні життєві зв`язки, змушує жити у постійній тривозі та пошуку шляхів повернення дитини не свідчити про наявність особливих і непереборних обставин, за яких остання не подала спеляційну скаргу у передбачений законом строк та які б виправдали пропуск строку значної тривалості (більше ніж сім місяців).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова невизначеність.

У § § 46, 47 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява №32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява №52854/99, § § 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України», заява №3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року).

Враховуючи вищезазначене, вважаю, що визначені представником відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є непереконливими, неповажними, оскільки апелянтом не надано доказів наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій з подачі ним апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, враховуючи тривалість неподання апеляційної скарги.

ЄСПЛ зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (рішення у справі «Воловік проти України» заява №15123/03, § § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року). Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» заяви, №17160/06 та №35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Таким чином, доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію відповідачем своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов`язків, зокрема, вчинення усіх можливих та залежних від неї дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року апелянт не надав.

Згідно з ч.4 ст.357 ЦПК України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Пунктом 4 ч.1 ст.358 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження якщо скаржником у строк , визначений судом, не подано заяву про поновлення строку або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

А тому, виходячи з принципів, розумності, справедливості, рівності учасників судового розгляду, а також враховуючи принцип правової визначеності, вважаю, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року подана з пропуском встановленого законом строку та наведені апелянтом підстави для поновлення пропущеного строку з урахуванням викладеного не є поважними, а тому пропущений строк не підлягає поновленню.

За таких обставин у відкритті апеляційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ст.358 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті апеляційного провадження в справі за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 03 травня 2019 року про виправлення описки, постановлену під головуванням судді Букіної О.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя: Борисова О.В.