ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/649/19 Номер провадження 22-ц/814/1336/20Головуючий у 1-й інстанції Нестеренко С. Г. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

секретар: Ткаченко Т.І.

за участю: представника позивача адв. Гонтар В.І.

представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адв. Гольдінова Ю.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 березня 2020 року (повний текст складено 17.03.2020 року)

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_3 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом, неодноразово уточненим в ході судового розгляду справи, до відповідачів, посилаючись на те, що 01 листопада 2017 року з вини відповідача ОСОБА_4 сталася ДТП, внаслідок якої було пошкоджено належний їй на праві власності автомобіль Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 ., вартість відновлювального ремонту якого складає 59966,00 грн., що підтверджується рахунком від 10 лютого 2018 року, складеним ПП ОСОБА_6 .

Зазначає, що Страховою компанією ПрАТ СК «ВУСО» їй частково було відшкодовано вартість ремонту в сумі 17535,83 грн., відтак, невідшкодованою частиною боргу є 42430,17 грн.

З урахуванням наведеного остаточно прохала стягнути з ОСОБА_4 на її користь 42430,17 грн. вартості відновлювального ремонту, 1000,00 грн. франшизи та вирішити питання судових витрат.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 березня 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 5077,26 грн., кошти у повернення сплачених: - витрат, пов`язаних з оплатою послуг за проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі 96,00 грн.; - судового збору у розмірі 92,21 грн.

Відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позову в іншій частині вимог (т.2, а.с.162-166).

У поданій апеляційній скарзі на рішення місцевого суду позивач, посилаючись на порушення норм матеріального права просить рішення районного суду скасувати в частині, якою у задоволенні позову відмовлено та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у цій частині.

Вказує, що місцевий суд, задовольняючи частково позов, помилково виходив не з вартості фактично понесених позивачем витрат на відновлювальний ремонт автомобіля 59966,00 грн., частину яких відшкодовано страховою компанією, а з визначеної експертом ОСОБА_7 вартості матеріального збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля, який складає 24463,00 грн.

При цьому, апелянт зауважує, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ч.2 ст.1192 ЦК України), тоді як розмірі страхового відшкодування, що підлягає стягненню зі страховика (ст.29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») - виходячи з витрат, пов`язаних із відновлюваним ремонтом транспортного засобу з урахування фізичного зносу ТЗ.

Окрім того, зазначає, що суд взагалі не стягнув з відповідача франшизу.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «СК «ВУСО» вказуючи на законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, прохає в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у відношенні до ПрАТ «СК «ВУСО» відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів відзиву вказують, що ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило виплату страхового відшкодування на підставі висновку експертного автотоварознавчого дослідження №22 з урахуванням франшизи та податку на додану вартість та сплатило на рахунок ОСОБА_3 страхове відшкодування у розмірі 19386,30 грн., що підтверджується платіжним дорученням №19062 від 23.08.2018 року.

При цьому, зазначають, що, згідно правових висновків, викладених у Постановах Верховного Суду, у ПрАТ «СК «ВУСО» і виник обов`язок лише сплатити вартість матеріального збитку, визначеного та оціненого в порядку, встановленому Законом, що і здійснено страховиком.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав та прохав її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_2 рішення місцевого суду щодо його довірителів прохав залишити без змін.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Як установлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, 01 листопада 2017 року о 18 год. 10 хв. у м. Кременчуці, по проспекту Лесі Українки, 98, водій ОСОБА_4 , керуючи транспортним засобом ГАЗ д.н.з. НОМЕР_2 , не дотримався безпечної дистанції та здійснив наїзд на транспортний засіб Renault Kangoo, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням третьої особи ОСОБА_5 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим водій ( ОСОБА_4 ) порушив п.13.1. ПДР України, за що відповідальність передбачена за ст.124 КУпАП.

Вказані обставини встановлені постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 грудня 2017 року, яка набрала законної сили, у справі про адміністративне правопорушення №524/8424/17 (провадження №3/524/4750/17).

Так, вказаною постановою визнано ОСОБА_4 винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340,00 грн. на користь держави, вирішено питання судового збору (т.1, а.с.46-47).

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Місцевим судом також вірно установлено, що внаслідок ДТП автомобіль Renault Kangoo д.н.з. НОМЕР_1 , який належить на праві власності позивачеві ОСОБА_3 та яким керував на час ДТП на законних підставах третя особа ОСОБА_5 , отримав механічні пошкодження.

Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля позивача від 19 лютого 2018 року за №22, проведеного та складеного судовим експертом Сумцовим С.С., вартість матеріального збитку складає 24463,56 грн. (т.1, а.с.236-254).

За проведення вказаного висновку №22 від 19 лютого 2018 року позивач ОСОБА_3 сплатила 800,00 грн. що підтверджується оригіналом квитанції №22 (т.1, а.с.235).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 , як власника автомобіля Renault Kangoo д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» (т.1, а.с.7, 52).

Так, дана страхована компанія 23 серпня 2018 року, згідно платіжного доручення за № 19062, виплатила позивачу ОСОБА_3 , як потерпілій особі страхове відшкодування у розмірі матеріального збитку 19386,30 грн., (т.2, а.с.75).

Місцевим судом також установлено, не заперечується сторонами та вбачається з матеріалів справи, що на момент ДТП, 01 листопада 2017 року, автомобілем ГАЗ д.н.з. НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_2 , керував з дозволу власника цього автомобіля на законних на те підставах, відповідач ОСОБА_4 .

Задовольняючи позовні вимоги частково, місцевий суд, виходив з того, що матеріалами справи належним чином доведено вину саме відповідача ОСОБА_4 у скоєній дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 01.11.2017 року. Відтак, суд вказував на обґрунтованість вимог позивача у стягненні сум різниці між отриманим страховим відшкодуванням та дійсними збитками ОСОБА_3 , проте не погодився з їх розміром, визначеним у позові. А саме вказував, що розмір відшкодування складає 5077,26 грн. який слід обраховувати, виходячи з сум, визначених у висновку експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля позивача від 19 лютого 2018 року за №22, за мінусом виплаченого страхового відшкодування.

Такий висновок місцевого суду в повній мірі відповідає обставинам справи та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961 IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що, згідно із Законом №1961 IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону №1961 IV).

Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №754/1108/15-ц (провадження №61-20780св18).

Так, місцевим судом вірно установлено, що страховиком ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», 23 серпня 2018 року, згідно платіжного доручення за №19062, виплачено позивачу ОСОБА_3 , як потерпілій особі страхове відшкодування у розмірі матеріального збитку 19386,30 грн. (т.2, а.с.75).

Проте, як вірно вказано, виплачена страховим сума не в повній мірі покрила матеріальну шкоду завдану позивачу в наслідок ДТП, що мала місце 01.11.2017 року.

Так, відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження автомобіля позивача від 19 лютого 2018 року за №22, проведеного та складеного судовим експертом Сумцовим С.С., вартість матеріального збитку складає 24463,56 грн. (т.1, а.с.236-254).

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що при визначенні розміру відшкодування слід виходити не з визначеної експертом ОСОБА_7 вартості матеріального збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля, який складає 24463,00 грн., а з вартості фактично понесених позивачем витрат на відновлювальний ремонт автомобіля 59966,00 грн., частину яких відшкодовано страховою компанією, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження понесення ОСОБА_3 витрат у вказаній сумі нею не надано. Наявний у матеріалах справи рахунок №02/04 від 10.02.2018 року на суму 59966,00 грн. не може свідчити про те, що позивачем була сплачена саме така сума на відновлення належного їй автомобіля, у зв`язку з його пошкодженням в ДТП, що мала місце саме 01.11.2017 року, та що саме такі ремонтні роботи були необхідні внаслідок вказаної події.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП, породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик).

Разом із тим зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, унаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Згідно правового висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року по справі №6-2808цс15, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відтак, з матеріалів справи вбачається, що страховиком було виконано взяті на себе зобов`язання та, у відповідності до вимог ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку виплачено суму страхового відшкодування - оцінену шкоду, у розмірі 19386,30 грн. (т.2, а.с.75).

З урахуванням наведеного, оскільки заподіяна позивачу шкода недоплачена в повному розмірі, а саме, як вірно установлено місцевим судом, в сумі 5077,26 грн., то вона підлягає стягненню із заподіювача шкоди, оскільки одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не припинило деліктне зобов`язання, так як в даному випадку страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди, а тому особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що місцевий суд взагалі не стягнув з відповідача франшизу, є безпідставними, оскільки визначена до сплати районним судом в оскаржуваному рішенні сума в 5077,26 грн. є різницею між вартістю матеріального збитку з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля - 24463,00 грн. та виплаченим страховим відшкодуванням і складається з: 1000, 00 грн. (франшиза) та 4077,26 грн. (податок на додану вартість).

Інші доводи апеляційної скарги також не містять нових засобів доказування, не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382,383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 12 березня 2020 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак