У х в а л а

І м е н е м У к р а ї н и

31 серпня 2020 року

м. Київ

справа № 639/1458/20

провадження № 61-11829 ск 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 березня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 21 липня 2020 року в справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотова Станіслава Давидовича, Харківської міської ради про припинення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, визнання правочину недійсним та визнання права власності на житловий будинок,

В с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотова С. Д., Харківської міської ради про скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно (житловий будинок), визнання правочину недійсним та визнання права власності на житловий будинок.

У березні 2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , звернувся до суду із заявою про забезпечення позову у даній справі шляхом накладення арешту на спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , власником якого є відповідач ОСОБА_1 , а також шляхом заборони будь-яким особам вчиняти дії щодо знесення даного житлового будинку.

Заява обґрунтована тим,що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до відповідно утруднити або унеможливити виконання рішення суду, якщо таке буде ухвалено на користь позивача, а тому заявник просив вжити відповідних заходів забезпечення позову.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 березня 2020 року заяву ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , задоволено частково: заборонено відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 , який належить на праві власності відповідачу ОСОБА_1 ; заборонено відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії щодо знесення, реконструкції житлового будинку АДРЕСА_1 , до набрання законної сили рішення суду у даній справі.

Постановою Харківського апеляційного суду від 21 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_1 задоволено частково: ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 березня 2020 року, в частині заборони вчинення дій щодо реконструкції житлового будинку АДРЕСА_1 , скасовано; у решті ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

05 серпня 2020 року ОСОБА_1 надіслала засобами зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу наухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 березня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 21 липня 2020 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Касаційна скарга обґрунтовується, зокрема, тим, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, оскільки, даний вид забезпечення позову є неспівмірним із заявленими позовними вимогами. Заявник вказує, що позивачем не доведено жодними належними доказами необхідність забезпечення позову у зв`язку із можливим утрудненням виконання рішення суду, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. Разом із цим, заявник також зазначає про неправомірність даного забезпечення позову, оскільки при його здійсненні суд не вирішував питання про застосування зустрічного забезпечення. У зв`язку із зазначеними обставинами він вважає, що у даному випадку відсутні правові та фактичні підстави для забезпечення позову.

Дослідивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження ухвал судів першої та апеляційної інстанцій, визначених в пунктах 2, 3 частини першої цієї статті ЦПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно частини першої та другої статті 149 ЦПК Українисуд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Згідно частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Згідно зі статтею 151 ЦПК України особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, Жовтневий районний суд м. Харкова в ухвалі від 18 березня 2020 року виходив із того, що між сторонами існує спір,предметом якого є, зокрема, відповідне нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 (будинок АДРЕСА_1 ), а тому наявна необхідність здійснення забезпечення позову, шляхом накладення арешту на спірне майно, яке перебуває у власності відповідача ОСОБА_1 , шляхом тимчасового обмеження реалізації власником оспорюваного права власності на спірне майно, до часу встановлення законності отримання у власність відповідного майна нинішнім власником, з метою збереження спірного майна у нинішнього власника, оскільки існує реальна загроза утруднення виконання рішення суду, якщо таке буде ухвалено на користь позивача.

Скасовуючи ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 березня 2020 року, в частині заборони вчинення дій з реконструкції спірного житлового будинку АДРЕСА_1 , суд апеляційної інстанції виходив із того, що суд першої інстанції, в порушення вимог частини першої статті 13 ЦПК України, вийшов за межі вимог заяви про забезпечення позову, оскільки заявник не просив здійснити забезпечення позову шляхом заборони реконструкції відповідного будинку. Разом із цим, залишаючи в силі ухвалу суду першої інстанції в іншій частині, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, що зважаючи на предмет та підстави позову, а також враховуючи мотиви подання заяви про забезпечення позову, відповідні заходи забезпечення позову у даній справі є співімірними із позовними вимогами, застосовані правомірно та обґрунтовано.

Колегія суддів погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що відповідні заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами і такі заходи забезпечення позову у даному випадку не порушують права власності ОСОБА_1 , оскільки жодним чином не обмежують реалізацію власником права власності в частині володіння та користування його майном.

На думку колегії суддів, зважаючи на предмет та підстави позову, а також враховуючи мотиви подання позивачем відповідної заяви, відповідні заходи забезпечення позову у даній справі застосовані правомірно, обґрунтовано та з метою збереження спірного майна, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може призвести до знищення, відчуження спірного майна, що в свою чергу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення у випадку задоволення позову.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 , зазначені нею у касаційній скарзі, в частині того, що позивачем не доведено вчинення нею дій щодо відчуження відповідного майна з метою ухилення від виконання рішення суду, якщо таке буде ухвалене на користь позивача, оскільки заходи забезпечення позову є превентивними по своїй правовій природі та спрямовані, зокрема, на убезпечення позивача від додаткових негативних наслідків, пов`язаних із відчуженням спірного майна нинішнім власником, до часу розгляду справи в суді та встановлення істини у справі.

Верховний Суд також критично оцінює аргументи касаційної скарги щодо невирішення судом питання про застосування зустрічного забезпечення, тому що в даному випадку суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, правильно врахував вимоги статті 154 ЦПК України, та не застосовував зустрічне забезпечення, оскільки, при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову в даному випадку судом першої інстанції не було встановлено обставин для вчинення таких дій, визначених у частині третій статті 154 ЦПК України.

Зазначені заявником у касаційній скарзі інші доводи колегія суддів також вважає необґрунтованими та виключно його суб`єктивними судженнями, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з фактичними обставинами, встановленими в оскаржуваних ухвалі суду першої інстанції (в нескасованій частині ухвали) та постанові суду апеляційної інстанції.

Зі змісту касаційної скарги убачається, що вона подана на ухвалу суду першої інстанції після її апеляційного перегляду, якою вирішено лише процесуальне питання, та є необґрунтованою.

Правильне застосовування норм статей 149-150 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

У відповідності до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Керуючись частиною першою статті 127, частиною другою статті 390, частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 березня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 21 липня 2020 року в справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Клопотова Станіслава Давидовича, Харківської міської ради про припинення державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, визнання правочину недійсним та визнання права власності на житловий будинок.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов