Справа № 629/4240/19
Номер провадження 2/629/81/20
25.09.2020 року м. Лозова
Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого судді- Мицик С.А., при секретарі судового засідання- Заводяній О.Ю., за участю позивача- відповідача - ОСОБА_1 , представника відповідача-позивача ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , відповідача ОСОБА_5 , представника відповідача ВДВС - Бунякіна В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орільська селищна рада Лозівського району Харківської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зустрічним позовом представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , Орільська селищна рада Лозівського району Харківської області, відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про скасування постанови державного виконавця, акту державного виконавця та свідоцтва про право власності, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орільська селищна рада Лозівського району Харківської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що йому на праві приватної власності, згідно свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 05.07.2019 року, посвідченого державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області, в.о. державного нотаріуса Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О.М., відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі Акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого начальником Міжрайонного ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області 30 травня 2019 року та зареєстрованого в реєстрі за № 719 належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому зареєстровано місце проживання відповідачів та які в добровільному порядку не знялися з реєстрації. Зазначив, що відповідачі на його телефонні дзвінки не відповідають та всіляко уникають зустрічі та спілкування, в спірному будинку не проживають, їхні особисті речі в будинку відсутні, витрат з утримання житла та сплати комунальних послуг не несуть. Реєстрація відповідачів у вказаному будинку порушує його права, як власника, змушує його нести додаткові витрати по оплаті комунальних платежів, перешкоджає вільному користуванню та розпорядженні належним йому майном, у зв`язку з чим позивач просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13.01.2020 року зустрічний позов представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та м. Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Державного підприємства «СЕТАМ», ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , Орільська селищна рада Лозівського району Харківської області, про визнання недійсними електронних торгів та скасування свідоцтва про право власності об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орільська селищна рада Лозівського району Харківської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням( т. 1 а.с.150-151).
Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13.03.2020 року було задоволено заяву представника відповідача-позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про забезпечення позову та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 № 870 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції» ліквідовано Головне територіальне управління юстиції у Харківській області та утворено Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Харків).
Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 17.12.2019 за №4053/5 «Про відділи державної виконавчої служби» змінено підпорядкування та назву Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області на Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) ( т.1 а.с.221-222).
Позивач- відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Проти задоволення зустрічного позову заперечував в повному обсязі, надав відзив на зустрічну позовну заяву(т.1 а.с. 157-160), за змістом якого проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечував та просив задовольнити його первісний позов. В обґрунтування заперечень проти зустрічного позову зазначив, що відповідачка ОСОБА_5 позичала кошти у багатьох осіб, та має перед ними заборгованість на суму понад 2 мільйона гривень. Виконавчі документи, що знаходяться на примусовому виконанні у ДВС були об`єднані у зведене виконавче провадження № АСВП 5443497 -19.07.2018 року. ДВС було накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно боржника ОСОБА_5 25.09.2018 року ст. державним виконавцем Лопашовим В.С. було винесено постанову про опис та арешт майна боржника, а саме житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Виконавчі дії були проведені в присутності понятих та майно було передане ОСОБА_2 на відповідальне збереження, призначивши його зберігачем. В п.5 вказаної постанови зазначений порядок та строк її оскарження. В постанові містяться підписи ОСОБА_2 та понятих. Державним виконавцем Лопашовим В.С. було роз`яснено ОСОБА_2 , що жодних прав на частину майна він не має, як і його сини, оскільки у реєстрі власності зазначено власником ОСОБА_5 . Зазначив, що ОСОБА_2 мав час і можливість оскаржити дії державного виконавця. Також у рішенні суду про розірвання шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зазначено, що судом з`ясовано, що між ними не має спору про розподіл сумісно нажитого майна. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та відповідачі за первісним позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , які є третіми особами за зустрічним позовом, ні в позовній заяві, ні в запереченнях не посилалися на документи, про наявність права власності на частини, або в цілому на житловий будинок АДРЕСА_1 . Враховуючи викладене, просив у разі прийняття до уваги сумісно нажите майно(житловий будинок), то ДВС повинна накласти арешт також і на майно ОСОБА_2 та його синів, яке сумісно було нажите з ОСОБА_5 ; в разі визнання неправомірними дій виконавчої служби та «СЕТАМ» будинок повернути під арешт ДВС, не даючи можливості переоформити ОСОБА_5 на інших осіб, тобто не сприяти боржнику ухилятися від сплати боргів; притягти до кримінальної відповідальності або направити клопотання прокурору, поліції щодо відкриття кримінальної справи за ухилення від сплати боргів ОСОБА_5 ; окремим розділом повідомити за місцем роботи боржника ОСОБА_5 про наявність 6 виконавчих проваджень на суму понад 2 млн. гривень. Також позивач-відповідач ОСОБА_1 надав письмові пояснення(т.1 а.с.124-129, 141, 209-212), за змістом яких в 1998 році ОСОБА_5 було придбано у приватну власність житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . У договорі купівлі-продажу та технічному паспорті вказаного житлового будинку вона зазначена його власником. На той час її діти ОСОБА_7 та ОСОБА_3 були малолітніми, а її чоловік ОСОБА_2 мав будинок в смт. Орілька. На той час уся родина проживала та була зареєстрована в житловому будинку, власником якого була ОСОБА_5 06.02.2016, 06.09.2016,13.01.2016,15.01.2016,21.06.2017 ДВС були відкриті виконавчі провадження, які зведені до АСВП № 54413497, на підставі яких накладено арешт на все рухоме і нерухоме майно боржника ОСОБА_5 , в тому числі і на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1 , зберігачем якого призначено ОСОБА_2 . В період підготовки майна до продажу на електронних торгах державний виконавець Лопашов В.С. неодноразово виїздив до арештованого спірного майна, фотографував зовні і у середині садибу, будинок, гараж, паркан тощо. За весь час вищевказаних дій державного виконавця ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 з питань власності на спірне домоволодіння не звертались. Електронні торги з реалізації вищевказаного будинку проводилися майже півроку, участі у вказаних торгах він не приймав і з торгів він будинок не отримував. До травня 2019 йому не було відомо про результати продажу будинку та розподіл грошових коштів між стягувачами по зведеному виконавчому провадженню. Після його згоди прийняти майно боржника у рахунок частини боргу, ДВС підготувало йому пакет документів та 05.07.2019 він отримав свідоцтво на право власності і його реєстрацію. Після чого з документами він поїхав у селищну раду і до садиби по АДРЕСА_1 . У селищній раді він залишив копії документів на право власності на будинок, дізнався, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на заробітках, а ОСОБА_2 повинен бути вдома. Підійшовши до подвір`я буд. АДРЕСА_1 , побачив у дворі велику собаку на прив`язі, покликав ОСОБА_2 , але ніхто не вийшов. Тоді він поклав в поштову скриньку аркуш паперу, де написав прохання зателефонувати йому із зазначенням номеру телефону, та пішов звідти. Приблизно через тиждень, не дочекавшись телефонного дзвінка, він пішов до ДВС, та з державним виконавцем Лопашовим В.С. знову поїхали до вищевказаного будинку. Після неприємного спілкування через паркан ОСОБА_2 пустив у двір державного виконавця Лопашова В.С. , а потім і його. В спілкуванні ОСОБА_2 пояснив йому, що не зателефонував, оскільки у нього були відсутні кошти на телефоні, його сини за кордоном, звідки повернуться через 1,5-2 місяці, та вони вирішать як розрахуватися за будинок. Він погодився зачекати і не подавати заяву про відключення будинку від електроенергії, та пообіцяв, що як тільки йому сплатять заборгованість, він оформить будинок на будь-кого з ОСОБА_2 по тій же вартості, що йому передала ДВС. Після тієї розмови більше з відповідачами, які уникали спілкування з ним, він не зустрічався та не спілкувався. Також зазначив, що реєстрація місця проживання не пов`язана з інститутом власності. Відповідачі за первісним позовом мають право та можливість зареєструвати своє місце проживання в будь-якому житловому приміщенні в Україні. Наразі він є єдиним власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в той час як у відповідачів за первісним позовом відсутні жодні правовстановлюючі документи на підтвердження права власності на це майно. Вилучення цього майна здійснено в рахунок погашення боргів, про наявність яких та про існування виконавчих проваджень відповідачам було відомо. Також ОСОБА_2 було відомо про оцінку будинку і про його продаж. Крім того, у рішенні про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зазначено, що між сторонами немає спору про розподіл сумісно нажитого майна, якщо шлюб буде розірвано. Крім того, зазначив, що наразі його передбачені законодавством права власності на належне йому майно порушені відповідачами, які, будучи зареєстрованими в належному йому житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , безпідставно володіють його майном, як своїм власним, у зв`язку з чим він позбавлений всупереч положенням ст. 317 ЦК України, можливості користуватися своєю власністю. Подальше перебування ОСОБА_2 у житловому приміщенні та використання ними допоміжних будівель може призвести до значної матеріальної шкоди та несе загрозу безпеці проживання, а саме: експлуатація будівель проводиться з порушенням Правил технічної експлуатації та Правил техніки безпеки при експлуатації електроустановок, ПУЕ; для опалення будинку використовується твердопаливний котел, технічно не придатний для користування, не проведено чистку каналів груби і димоходів, та відсутні акти пічників, що також не гарантує пожежну безпеку та може спричинити повне знищення майна, домоволодіння; використання балонного скрапленого газу в літній кухні без дозвільних документів теж не гарантує цілісності майна. Отримати вищевказані протоколи і дозволи можливо тільки при наявності свідоцтва про право власності, яке є лише у нього. Відповідачі не укладали з ним жодного договору оренди(найму) житлового фонду, отже у них відсутні правові підстави знаходження(мешкання) за адресою: АДРЕСА_1 . В судовому засіданні позивач-відповідач ОСОБА_1 надав пояснення, аналогічні викладеним в його позовній заяві, відзиві на зустрічний позов та письмових поясненнях.
Відповідачка ОСОБА_5 в судовому позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні первісного позову частково. Надала відзив на позовну заяву(т.1 а.с. 52-54), за змістом якого вона перебувала з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 17 серпня 1991 року по 29 травня 2019 року. Під час шлюбу вони придбали житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який хоч вона і зареєструвала на себе, але є об`єктом спільної сумісної власності подружжя її та ОСОБА_2 . Будинок був придбаний за кошти, зароблені ОСОБА_2 , який в подальшому вкладав свої кошти в цей будинок. В спірному будинку зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 , який у ньому постійно мешкає та веде господарство, доглядає за будинком, спорудами та будівлями, обробляє прилягаючу земельну ділянку, передану у власність згідно рішення виконавчого комітету Орільської селищної ради від 25.08.1998 року, сплачує земельний податок та комунальні послуги, а саме-електроенергію, придбання твердого палива, здійснює опалення будинку. Також в спірному будинку зареєстровані їхні з ОСОБА_2 сини- ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , який проходить військову службу в Збройних силах України. Вона зареєстрована, але фактично не мешкає в спірному будинку з 20.11.2015, однак реєстрація місця проживання на право власності не впливає. Крім того, зазначила, що інформація, зазначена в позовній заяві не відповідає дійсності, зокрема, комунальні платежі сплачують ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , особисті речі яких знаходяться в будинку. Враховуючи викладене, просила відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Представник відповідача-позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надав відповідь на відзив відповідача ВДВС за зустрічним позовом та письмові пояснення(т.1 а.с. 257-261, т.2 а.с. 136-148), за змістом яких 17.08.1991 року укладено шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Під час перебування в шлюбі 04.06.1998 року ОСОБА_5 набула право власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . З 29.06.1998 року по теперішній час ОСОБА_2 зареєстрований та постійно проживає у будинку за вищевказаною адресою., разом з дітьми, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , займається домашнім господарством та поточним ремонтом будинку, облаштуванням подвір`я, тримає птицю, свійських тварин тощо. У будинку знаходяться особисті речі-одяг, взуття, меблі, побутова техніка та інше. Колишня дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_5 не проживає у вказаному будинку з 20.11.2015 року, оскільки через несумісність характерів та різні погляди вибула за адресою: АДРЕСА_3 , де постійно проживає. Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29.05.2019 шлюб між подружжям розірвано з тих підстав, що сторони не проживають однією сім`єю, колишня дружина після розірвання шлюбу повернула своє дівоче прізвище- ОСОБА_5 . Майно, набуте подружжям за час шлюбу відповідно до діючого законодавства належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності, в тому числі і нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Нарівні з колишньою дружиною ОСОБА_2 , як співвласник спільної сумісної власності приймає участь у сплаті комунальних платежів. Передаючи майно на відповідальне зберігання, державний виконавець Лопашов В.С. повідомив, що відносно його дружини ОСОБА_5 відкрито виконавче провадження, в якому виконавча служба здійснює заходи щодо примусового виконання судового рішення про стягнення з неї боргу. Під час арешту вищевказаного майна державний виконавець Лопашов В.С. запевнив його, що заходи щодо примусового виконання судового рішення ОСОБА_2 не стосуються, оскільки він не є стороною виконавчого провадження(боржником), і не позбавлений права проживати у будинку. Оскільки спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_2 не заперечував проти накладення арешту на майно та подальше звернення стягнення на частку дружини у спільному сумісному майні. Оскільки ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» не містить застережень щодо того, у якому вигляді мають бути заявлені клопотання державному виконавцю(усно чи письмово) ОСОБА_2 з урахуванням повноважень, наданих йому ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження», як зберігачу майна, повідомив державного виконавця Лопашова В.С. та стягувача ОСОБА_1 про підстави проживання у будинку та статус спільного сумісного майна, набутого у шлюбі, пропонуючи розглянути питання виплати ним Ѕ частини вартості будинку, однак вказані пропозиції сторонами виконавчого провадження були проігноровані. У подальшому ні боржниця ОСОБА_5 , ні стягувач ОСОБА_1 , які є учасниками виконавчого провадження, ні ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова ГТУЮ у Харківській області, ні ДП «СЕТАМ» не повідомили співвласника майна ОСОБА_2 про день та час проведення торгів щодо продажу у цілому будинку АДРЕСА_1 , та про їх результати. ОСОБА_2 також не був повідомлений про набуття ОСОБА_1 права приватної власності на весь будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Оскільки ОСОБА_2 не є учасником виконавчого провадження, він був позбавлений можливості у відповідному особистому кабінеті ВДВС ознайомитись з датою проведення торгів, з Протоколом електронних торів, подати особисту заявку, дізнатися про результати торгів, та оскаржити їх у разі незгоди. Про обставини проведення торгів ОСОБА_2 стало відомо лише 14.11.2019, після отримання ухвали суду у справі № 629/4240/19 від 09.09.2019 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Згідно діючого законодавства, майно, що є у власності двох або більше осіб(співвласників) належить їм на праві спільної власності(спільне майно). Розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. У разі, якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. З урахуванням ст. 41 Конституції України та ч.1 ст. 321 ЦК України, яка гарантує непорушність права власності відповідача-позивача ОСОБА_2 , державний виконавець Лопашов В.С. був зобов`язаний застосувати положення ч.6 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» у випадку спільного володіння боржником майном з іншими особами, у якому його частка не визначена, тобто у майні, що є об`єктом права спільної сумісної власності(власності подружжя), звернувшись до суду з поданням про визначення частки боржника, на яку буде звернено стягнення. Виносячи постанову про накладення арешту на майно, звертаючись з заявкою ВДВС про проведення електронних торгів, Постанову від 30.05.2019 про передачу майна стягувану у рахунок погашення боргу, та складаючи Акт 2019 про передачу майна стягувану у рахунок погашення боргу від 30.05.2019, старший державний виконавець Лопашов В.С. не провів у повному обсязі заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, не перевірив, чи не перебуває це нерухоме майно, набуте боржником в період шлюбу, у спільній сумісній власності, та чи його дії щодо продажу нерухомого майна на електронних торгах не порушуть законні права інших осіб володіти, користуватися та розпоряджатися власністю, яка набута ними у законний спосіб, не повідомив законного співвласника майна про вказані дії, не звернувся до суду з поданням про визначення частки боржника, на яку буде звернуто стягнення, та не здійснив у спосіб, визначений ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» оцінку спірного майна. Враховуючи викладене, просив скасувати у виконавчому провадженні № 54413497 Постанову державного виконавця Лопашова В.С. від 30.05.2019 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та Акт державного виконавця Лопашова В.С. від 30.05.2019 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, та відповідно Свідоцтво про право власності від 05.07.2019 року, посвідчене державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області, в.о. державного нотаріуса Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О.М., зареєстроване в реєстрі за № 719; відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В судовому засіданні представник відповідача-позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 надав пояснення, аналогічні викладеним в зустрічному позові, відповіді на відзив та письмових поясненнях.
Відповідач первісним позовом ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 надав відзив на позовну заяву(т.1 а.с.88-92), в якому просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень проти позовних вимог зазначив, що 17.08.1991 року було укладено шлюб між його батьками -відповідачами за первісним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_2 04 червня 1998 року, перебуваючи в шлюбі, ОСОБА_5 набула право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29.05.2019 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано. З 29.06.1998 року він був зареєстрований та постійно мешкав разом з батьками у спірному будинку до моменту його призову на військову службу: з 17.07.2006 року по 17.12.2017 року, учасник бойових дій. За період проходження служби у Збройних силах України на квартирному обліку не перебував та житлом не забезпечувався. З 15.05.2017 року зареєстрований та по теперішній час постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначив, що він разом з батьком ОСОБА_2 та братом ОСОБА_7 , які також зареєстровані та постійно проживають за вказаною адресою, займався поточним ремонтом будинку, облаштуванням подвір`я, разом ведуть домашнє господарство, тримають птицю, свійських тварин тощо, нарівні з батьком і братом приймає участь у сплаті платежів за користування електричною енергією тощо. В будинку знаходяться його особисті речі- одяг, взуття, меблі, побутова техніка та інше. Акти державного виконавця від 08.09.2015, від 23.07.2018, від 06.08.2018, від 25.09.2018, від 09.11.2018, від 15.07.2019 та від 24.07.2019 про відсутність ОСОБА_5 за вказаною адресою стосується лише вказаного відповідача і не доводить факт непроживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 за вказаною адресою, оскільки державний виконавець Лопашов В.С. зазначив у них про непроживання за вищевказаною адресою саме боржника ОСОБА_5 . Позивач ОСОБА_1 за певної обачності мав реальну можливість довідатися про існуючі обтяження будинку у вигляді права користування членів сім`ї колишнього власника, передбачити характер і вагу обтяження його майбутньої нерухомості, однак не зробив цього, та на власний ризик набув його у власність, звернувшись відповідно до ч.6 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» із заявою про залишення за собою нереалізованого майна. Крім того зазначив, що він дізнався з позову, що право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 набув 05.07.2019 шляхом прилюдних торгів. Однак на вказану дату та на дату видачі Свідоцтва за даною адресою були зареєстровані відповідачі, в тому числі і він, яких про передачу будинку ні державний виконавець, ні стягувач не повідомили. У доданому позивачем до позову Свідоцтві про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 05.07.2019, не зазначено, що треті особи не мають ніяких майнових прав на будинок. Зазначив, що позивач таким своїми необачними діями сприяв тому, що він може втратити право на користування житлом та взагалі стати безхатченком. Крім того, зазначив, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі-Конвенція), на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 .
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, надав відзив(т.1 а.с.112-116) на позовну заяву, за змістом, аналогічним відзиву відповідача за первісним позовом - ОСОБА_3 . Крім того, у своєму відзиві ОСОБА_7 зазначив, що з 29.06.1998 року він був зареєстрований та постійно проживав разом з батьками у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де постійно проживає до теперішнього часу. Враховуючи доводи, викладені в його відзиві на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Представник Міжрайонного ВДВС по Близнюківському Лозівського районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) Бунякін В.О. в судовому засіданні проти задоволення первісного позову не заперечував. Надав відзив на зустрічну позовну заяву(т.1 а.с. 172-175), за змістом якого просив відмовити в задоволенні зустрічного позову. В обґрунтування заперечень проти зустрічного позову зазначив, що під час здійснення виконавчого провадження у відповідності до діючого законодавства державним виконавцем було проведено збір інформації про наявність зареєстрованого за боржником майна, на яке можливо звернути стягнення та отримано копії документів, які свідчили, що житловий будинок з надвірними побудовами за адресою: АДРЕСА_1 в цілому належить боржнику за виконавчим документом ОСОБА_5 . Під час здійснення виконавчого провадження ні боржник, ні інші члени родини про можливість претендування на частки майна належного боржнику не повідомляли, хоча боржник ОСОБА_5 та її колишній чоловік ОСОБА_2 приймали участь у проведенні виконавчих дій, під час яких їм роз`яснювались права та обов`язки, встановлені ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до постанови про опис та арешт майна боржника від 25.09.2018 року було описано та накладено арешт на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане майно прийняв на відповідальне зберігання ОСОБА_2 , якому були роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження», та як зберігачу, було надано копію вищевказаної постанови. В п. 5 вищезазначеної постанови зазначено про те, що постанова про опис та арешт майна боржника може бути оскаржена в порядку і строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», про що зберігач ОСОБА_2 у постанові поставив свій підпис. У десятиденний строк, передбачений ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження», у встановленому законом порядку будь-які рішення, дії або процесуальні документи боржником та членами її родини, зокрема, ОСОБА_2 , який особисто приймав участь у проведенні виконавчих дій, оскаржені не були. Строки, встановлені діючим законодавством, на оскарження рішень та дій державного виконавця на час звернення позивача за зустрічним позовом до суду, сплинули. Також зазначив, що згідно заочного рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29.05.2019 про розірвання шлюбу, в мотивувальній частині рішення зазначено, що під час розгляду позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, судом з`ясовано, що між сторонами немає спору про розподіл сумісно нажитого майна, якщо шлюб буде розірвано. Діючим законодавством встановлено лише обов`язок державного виконавця встановити документальне підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна, встановити, чи перебуває це майно під арештом та повідомити третім особам про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене їм, як третім особам. У разі, якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Вказана норма ч.6 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» відноситься виключно до випадків, коли боржник володіє майном разом з іншими особами на праві часткової спільної власності та законодавством чітко встановлено, що особа вже володіє майном наряду з боржником, а не має таке право.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в судове засідання не з`явився, надав письмові пояснення(т.1 а.с. 138-140), за змістом яких на виконанні у Відділі перебуває зведене виконавче провадження № 56814348 про стягнення грошових коштів з боржника ОСОБА_5 , до складу якого входить виконавче провадження номер за АСВП: 54413497, з примусового виконання виконавчого листа № 629/5090/16-ц, виданого 21.06.2017 Лозівським міськрайонним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 бору 264860 грн. та суд.збір 2648,60 грн., а разом 267508,60 грн. Виконавче провадження перебувало на виконанні у Міжрайонному ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова ГТУЮ у Харківській області. При примусовому виконанні вказаного виконавчого документа державним виконавцем були проведені всі необхідні дії щодо розшуку майна боржника, виявлення зареєстрованих в установах банків за боржником рахунків. Також державним виконавцем відповідно до вимог діючого законодавства було проведено дії стосовно реалізації описаного та арештованого майна, а саме будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та у зв`язку з нереалізацією вищевказаного майна, воно було передано стягувачу в рахунок погашення боргу. Оскільки між сторонами по справі договори найму на проживання у спірному житловому приміщенні не укладались, відповідачі за первісним позовом, залишаючись зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є позивач ОСОБА_1 , є сторонніми для нього особами, які перешкоджають йому належним чином користуватися і володіти вказаним житловим приміщенням, чим порушують його права, як власника. Враховуючи викладене, просив позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням-задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача за зустрічним позовом ДП «СЕТАМ» в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу за його відсутності. Надав відзив на зустрічну позовну заяву(т.1 а.с. 176-187), за змістом якого торги за лотом №347184 з реалізації житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 44,20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 було проведено ДП «СЕТАМ»(Організатор) 22 травня 2019 року, однак вказані торги було визнано такими, що не відбулись на підставі відсутності допущених учасників торгів. Перевірка змісту заявки на відповідність вимогам законодавства Організатором не здійснюється. За відповідність документів, на підставі яких вноситься інформація до Системи, а також достовірність інформації, зазначеної у заявці, відповідають посадові особи відділу державної виконавчої служби(приватний виконавець). ДП «СЕТАМ» розміщує інформацію в системі електронних торгів виключно на підставі документів, наданих відповідним органом державної виконавчої служби. При цьому жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов`язку Організатора торгів перевіряти законність дій державного виконавця щодо передачі майна на реалізацію та достовірність інформації, зазначеної у заявці на реалізацію арештованого майна. У організатора електронних торгів відсутні повноваження надавати правову оцінку діям державних виконавців, в тому числі перевіряти відомості, наведені у заявці, на відповідність дійсності та законодавству. Зазначив, що у даному випадку державний виконавець діяв в межах та в спосіб, визначений законодавством при арешті та передачі на реалізацію майна: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 44,20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна-оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, є правочином. Відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України(ч.1 ст. 215 цього Кодексу). Підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Порядком реалізації арештованого майна. Отже для визнання електронних торгів недійсними, які є правочином в розумінні ст.ст. 203 та 215 ЦК України, необхідно встановити порушення саме норм Порядку. Таким чином, враховуючи той факт, що торги було припинено та, відповідно не було складено Акта про проведення прилюдних торгів, договірні відносини купівлі-продажу майна на цих торгах не були оформлені, а отже такий правочин є неукладеним. Оскільки за результатами проведення оскаржуваних торгів акт про реалізацію майна не складався, електронні торги не можна визнати недійсними. Тобто Організатор не вчинив жодних дій, які могли порушити права та законні інтереси позивача за зустрічним позовом. Організатор електронних торгів здійснив всі необхідні дії, в межах чинного законодавства для реалізації майна. Враховуючи викладене, вважав, що підстави для задоволення зустрічного позову відсутні, та просив відмовити позивачу за зустрічним позовом у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином.
Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орільська селищна рада Лозівського району Харківської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням таким, що не підлягає задоволенню, а уточнений зустрічний позов представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , Орільська селищна рада Лозівського району Харківської області, відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про скасування постанови державного виконавця, акту державного виконавця та свідоцтва про право власності, таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави(ч.1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів(ч.1 ст. 4 ЦПК України).
Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності майно, що з складається з житлового будинку з відповідними будівлями, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено копією свідоцтва від 05.07.2019, посвідченого державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області, в.о. державного нотаріуса Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О. М., відповідно до статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі Акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженого Начальником Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області 30 травня 2019 року, та копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.10-11).
З копії технічного паспорту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що власником цього будинку була ОСОБА_5 (т.1 а.с. 12-14).
Згідно довідки, виданої виконкомом Орільської селищної ради від 31.07.2019 року №02-25/700, за відомостями Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області від 03.09.2019 за № 02-24/896, № 02-24/897, №02-24/903, та від 05.09.2019 № 02-24/923, № 02-24/924, копії витягу з Єдиного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання - за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.с.15,27-29,34-35,93).
Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 17 серпня 1991 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_5 , якій після укладення шлюбу присвоєне прізвище ОСОБА_2 (т.1 а.с. 81).
ОСОБА_5 04.06.1998 року придбала житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено копією договору купівлі-продажу №359 від 04.06.1998 року, укладеного через Лозівську філію Харківської товарної біржі, зареєстрованого 18.06.1998 року в Лозівському бюро технічної інвентаризації (т.1 а.с. 80, 132-133).
Відповідно до копії заочного рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29.05.2019 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано; позивачці ОСОБА_5 відновлено дошлюбне прізвище « ОСОБА_5 »; рішення суду набрало законної сили 01 липня 2019 року (т.1 а.с.82,103). За змістом мотивувальної частини вказаного рішення, судом з`ясовано, що між сторонами немає спору про розподіл сумісно нажитого майна, якщо шлюб буде розірвано.
ОСОБА_1 надав до Міжрайонного ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова ГТУЮ у Харківській області заяву про примусове виконання виконавчого листа № 629/5090/16-ц, виданого Лозівським міськрайонним судом Харківської області про стягнення з ОСОБА_5 його користь боргу у розмірі 267508,60 грн., що підтверджено копією заяви(т.2 а.с. 3).
Згідно копії постанови заступника начальника Міжрайонного ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова ГТУЮ у Харківській області Ярошенко Н.А. від 07.08.2017 про відкриття виконавчого провадження за вищевказаним виконавчим документом було відкрито виконавче провадження ВП № 54413497 та копію вказаної постанови направлено сторонам виконавчого провадження(т.2 а.с. 6-7).
З копій актів державного виконавця від 20.08.2015 р., 08.09.2015р., 23.07.2018р., 06.08.2018 р., 25.09.2018 р., 09.11.2018р.,15.07.2019 р., 24.07.2019 р. вбачається, що боржник ОСОБА_5 за місцем реєстрації ( АДРЕСА_1 ) та за адресою: АДРЕСА_3 , відсутня, ліквідного майна в рахунок погашення боргу не виявлено (т.1 а.с.16-22).
Згідно копії супровідного листа від 06.03.2019 вих.№ 8308/14.10-35/12, державний виконавець направив на адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_5 акти визначення вартості майна від 06.03.2019(т.1 а.с.135).
З копії Постанови державного виконавця від 25.09.2018 у ВП № 54413497 вбачається, що при примусовому виконанні виконавчого листа № 629/5090/16-ц, виданого 21.06.2017 Лозівським міськрайонним судом Харківської області, про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 264860 грн. та суд. збір 2648,60 грн., а разом 267508,60 грн., встановлено, що у боржника виявлено нерухоме майно, а саме: будинок житловий за адресою АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим, керуючись ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець постановив описати та накласти арешт на: житловий будинок, що знаходиться за вищевказаною адресою, з надвірними побудовами, власником якого є ОСОБА_5 . Призначено відповідальним зберігачем ОСОБА_2 , який поставив свій підпис в графі «Про кримінальну та матеріальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна попереджений, копію постанови отримав» ( т.1 а.с. 130-131, 161-162, т.2 а.с. 96-97).
Відповідно до копії Постанови № 416 про передачу виконавчого провадження від 09.08.2019, в.о. заступника начальника ГТУЮ з питань ДВС-начальника Управління ДВС ГТУЮ у Харківській області Мартишко Д.І. за результатами розгляду подання начальника Міжрайонного ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова ГТУЮ у Харківській області Бунякіна В.О. щодо передачі зведеного ВП № 56814348, постановлено передати з Міжрайонного ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова ГТУЮ у Харківській області до відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Харківській області зведене виконавче провадження № 56814348, до складу якого входять виконавчі провадження, зокрема, АСВП № 54413497 з примусового виконання виконавчого листа № 629/5090/16-ц від 21.06.2017 Лозівського міськрайонного суду Харківської області про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 всього у розмірі 267508,60 грн.(т.2 а.с. 14-17).
З копій розпоряджень № 54413497, платіжних доручень та довідки для поповнення у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що в період з 21.08.2019 по 18.03.2020 грошові кошти, що надходили на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа № 629/5090/16-ц, виданого 21.06.2017 Лозівським міськрайонним судом Харківської області, зведеного виконавчого провадження від 19.07.2018 № 56814348 про стягнення грошових коштів з ОСОБА_5 перераховувалися на користь ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 20-34).
Згідно копії Витягу із особової справи ОСОБА_3 , останній проходив військову службу у Збройних Силах України з 17.07.2006 по 17.12.2017(т.1 а.с. 94). ОСОБА_3 є учасником бойових дій, безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, що підтверджено копіями довідок командира ВЧ та копією посвідчення УБД(т.1 а.с. 95-99).
Згідно копій довідок начальника квартирно-експлуатаційної служби тилу Харківського університету Повітряних Сил ім. І. Кожедуба та командира ВЧ- ОСОБА_3 з 01.07.2006-17.06.2011 житловою площею не забезпечувався, мешкав у курсантському гуртожитку університету, з 18.07.2011 по 14.11.2017 на квартирному обліку військовослужбовців частини не перебував, постійним або службовим житлом з фондів та за рахунок Міністерства оборони України не забезпечувався(т.1 а.с. 100-102).
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"( ч.1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).
Частинами 1, 2, 3 та 5 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням; залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис; у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом. Під час виконання рішень виконавець має право на безпосередній доступ до інформації про боржників, їхнє майно, доходи та кошти, у тому числі конфіденційної, яка міститься в державних базах даних і реєстрах, у тому числі електронних. Порядок доступу до такої інформації з баз даних та реєстрів встановлюється Міністерством юстиції України разом із державними органами, які забезпечують їх ведення.
Частинами 1, 5 та 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. 5. Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. За відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.
Пунктом 5 розділу ІІ Порядку передбачено, що виконавець призначає зберігача у порядку, встановленому статтею 58 Закону України «Про виконавче провадження», керуючись принципом забезпечення схоронності та цілісності майна. Зберігачами можуть бути боржник, члени його сім`ї або інші особи, у тому числі Організатор. Боржник або члени його сім`ї призначаються зберігачами арештованого майна у виключних випадках, зокрема щодо нерухомого майна, об`єктів незавершеного будівництва та іншого майна, яке не може бути передано на зберігання Організатору з об`єктивних причин без пошкодження його властивостей, конструкції, функціональності чи зовнішнього вигляду (складні верстати, механізми, устаткування тощо). Боржник та члени його сім`ї забезпечують зберігання майна безоплатно. Зберігач зобов`язаний забезпечити належні умови зберігання майна відповідно до властивостей такого майна, торговельно-технологічних, санітарно-гігієнічних і протипожежних норм, його демонстрацію та передачу переможцю електронних торгів.
Стттею 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. У разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна. Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем.
Таким чином положеннями вищевказаної статті передбачено право сторін виконавчого провадження оскаржити результати визначення вартості чи оцінки арештованого майна до передачі майна на реалізацію.
ОСОБА_2 не є стороною вищевказаного виконавчого провадження, а отже був позбавлений такого права. Крім того, він не був повідомлений про результати визначення вартості чи оцінки майна, а також отримання звіту про оцінку.
Суд відхиляє доводи ОСОБА_1 та представника ВДВС про те, що ОСОБА_2 особисто приймав участь у проведенні виконавчих дій, а отже був обізнаний про дії державного виконавця та хід виконавчого провадження, оскільки з матеріалів справи вбачається, що у присутності ОСОБА_2 державним виконавцем лише було описано та накладено арешт на будинок житловий за адресою: АДРЕСА_1 , що зафіксовано у відповідній Постанові від 25.09.2018., та ОСОБА_2 призначено відповідальним зберігачем вказаного майна, і вручено копію вищезазначеної постанови.
Інших доказів про те, що ОСОБА_2 був обізнаний про здійснювані державним виконавцем заходи у вказаному виконавчому провадженні, матеріали справи не містять.
Таким чином, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2 не був обізнаний із здійснюваними державним виконавцем заходами у вказаному виконавчому провадженні, оскільки не маючи відповідного статуса, не мав можливості ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження та інших прав, передбачених ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», для сторін та інших учасників виконавчого провадження.
Відчуження майна з прилюдних торгів за своєю правовою природою відноситься до угод купівлі-продажу й така угода може визнаватись недійсною на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.
Разом з тим Закон допускає, що реалізація арештованого майна на прилюдних торгах може не відбутися. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача - учасника виконавчого провадження, Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити державний виконавець, а саме: у разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна(ч.6 ст. 61 ЗаконуУкраїни «Про виконавче провадження»).
У разі якщо стягувач протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові(ч.7 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження»).
Згідно ч.9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, воно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно.
З огляду на зазначене, передбачена статтею 61 Закону України «Про виконавче провадження» процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Однак за своєю правовою природою таку процедуру разом з відповідними постановою та актом державного виконавця не можуть бути ототожнені з процедурою відчуження майна з прилюдних торгів тільки тому, що за результатами проведення прилюдних торгів державний виконавець також складає акт.
Таким чином, передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем у результаті цієї процедури, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.
Разом з тим частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, поряд із визнанням правочину недійсним, також відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України). За приписами статті 214 ЦПК України визначення характеру спірних правовідносин відповідно до установлених обставин у справі, а також визначення правової норми, яка підлягає застосуванню, належить до обов`язків суду.
Так, згідно зі статтею 393 ЦК України серед способів захисту права власності закріплено визнання незаконним та скасування правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника.
Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв на час набуття ОСОБА_5 спірного нерухомого майна, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Статтею 23 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв на час набуття ОСОБА_5 спірного нерухомого майна, передбачено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов`язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.
Статтею 60 Сімейного кодексу України(далі СК України), що діяв на час виникнення спірних правовідносин, закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово.
Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно частини першої статті 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.
Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) підтверджено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
У частині першій статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
За таких обставин суд відхиляє доводи позивача за первісним позовом ОСОБА_1 з посиланням на заочне рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 29.05.2019 року, яким шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано, за змістом мотивувальної частини якого судом з`ясовано, що між сторонами немає спору про розподіл сумісно нажитого майна, якщо шлюб буде розірвано.
Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Старший державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лопашов В.С., всупереч вимог ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», лише пересвідчився в тому, що спірний будинок зареєстрований на боржника і не з`ясував його сімейний стан та не встановив, чи придбана квартира в період шлюбу.
Частиною 1 ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Враховуючи, що спільний будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , як такий, що придбаний ними у період шлюбу, арешт та передача належної позивачу за зустрічним позовом частки у будинку на реалізацію з електронних торгів без його згоди, та в подальшому у зв`язку з тим, що торги не відбулися, прийняття державним виконавцем постанови у результаті цієї процедури про передачу майна стягувачу ОСОБА_1 у рахунок погашення боргу, та акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, є порушенням прав і законних інтересів позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 як співвласника вказаного нерухомого майна(яке є його та його синів єдиним житлом).
На підставі вищевикладеного, суд вважає зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_5 про скасування постанови державного виконавця, акту державного виконавця та свідоцтва про право власності -обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Задоволення зустрічного позову повністю виключає задоволення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орільська селищна рада Лозівського району Харківської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням
Спір у справі, що розглядається, виник із цивільних правовідносин щодо захисту права власності, є майновим, приватноправовим.
Враховуючи те, що зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено, суд, згідно до положень ст. 141 ЦПК України, присуджує позивачу за зустрічним позовом судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме з відповідача за зустрічним позовом Міжрайонного ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2341 грн. 40 коп.=1921+420,40 грн.
Керуючись ст.ст. 19, 41, 55 Конституції України, ст.ст. 2,4, 81, 141, 158, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 316,317, 319, 355, 368, 386, 393 ЦК України, ст.ст. 1, 5, 18, 19, 48, 57, 61 Закону України "Про виконавче провадження", ст.ст. 22,23 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст.ст. 60,70 Сімейного кодексу України, суд -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орільська селищна рада Лозівського району Харківської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням-відмовити.
Зустрічний позов представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_5 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , Орільська селищна рада Лозівського району Харківської області, відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), про скасування постанови державного виконавця, акту державного виконавця та свідоцтва про право власності -задовольнити.
Визнати незаконними і скасувати у виконавчому провадженні № 54413497 Постанову старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лопашова В.С. від 30.05.2019 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу та Акт старшого державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Лопашова В.С. від 30.05.2019 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу.
Скасувати свідоцтво про право власності від 05.07.2019 року, посвідчене державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області, в.о. державного нотаріуса Лозівської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О.М., зареєстроване в реєстрі за № 719.
З дня набрання даним рішенням суду законної сили скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 13.03.2020р.(справа № 629/4240/19; провадження 2-з/629/2/20), а саме: арешт на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Лозівський міськрайонний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 29.09.2020 року.

Суддя С.А. Мицик