Справа № 743/110/20
Провадження № 2/743/126/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року Ріпкинський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючої-судді Павленко О.В., при секретарі Воєдило О.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,

у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Ріпки під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна від добросовісного набувача,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна від добросовісного набувача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сестра позивача ОСОБА_3 мала у власності саморобний культиватор до трактора, який вона подарувала позивачу на день народження в квітні 2016 року, однак який залишився на зберіганні на подвір`ї батьків позивача. Після повернення в серпні 2017 з відрядження з зони АТО, позивач пригадав про подарований сестрою культиватор та навесні 2018 року приїхав до сестри забрати його. Однак сестра повідомила позивачу про те, що вона, без дозволу та згоди позивача, передала культиватор в тимчасове користування відповідачу, який відмовляється його повертати. На усні прохання позивача відповідач також відмовився повертати культиватор, у зв`язку з чим позивач звернувся до правоохоронних органів. Ріпкинським ВП ЧВП ГУНП в Чернігівській області за результатом перевірки було встановлено відсутність в діях відповідача складу кримінального правопорушення та рекомендовано звернутися до суду. Відповідач відмовляється в добровільному порядку повертати позивачу культиватор. В свою чергу, його ціна з такими ж самими технічними характеристиками складає приблизно 18 000-20 000 грн. Крім того, відповідач використовував даний культиватор для сільськогосподарських робіт від чого мав прибуток у розмірі 20 000 грн. Тому позивач просить зобов`язати відповідача повернути йому саморобний культиватор до трактора, що належить йому на праві приватної власності та стягнути з ОСОБА_2 на його користь дохід від майна, який останній одержав або міг одержати з моменту, коли дізнався або міг дізнатися про незаконність володіння культиватором, у розмірі 20 000 грн. Також просив вирішити питання про стягнення з відповідача судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти задоволення позову у повному обсязі. Суть заперечень зводилася до того, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Адже в березні 2016 року ОСОБА_3 передала відповідачу саморобний культиватор на подвір`ї її батьків в рахунок розрахунку за те, що кнур, який є власністю відповідача, осіменяв у 2014-2016 роках її свиноматок. Культиватор було передано відповідачу, так як у ОСОБА_3 не було коштів для сплати за осіменіння свиноматок. З того часу відповідач відкрито та вільно користується зазначеним культиватором для обробки власної земельної ділянки. Жодних вимог про його повернення ОСОБА_3 або передання іншій особі від неї до відповідача не надходило. Крім того, позивачем не надано договору дарування або інших доказів відчуження спірного майна у липні 2016 року на користь позивача, тому він не є належним позивачем у справі. Відповідач використовував зазначений культиватор у власних потребах, а тому жодного доходу від нього не мав, а лише неодноразово проводив його ремонт для можливості подальшого його використання.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що спірний культиватор відповідачу було передано у тимчасове користування, що підтверджується його поясненнями, які містяться у матеріалах перевірки правоохоронних органів. Як позивач, так і ОСОБА_3 неодноразово зверталися до відповідача з вимогою повернути культиватор, однак останній відмовляється його повертати.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив. Додатково пояснив, що саморобний культиватор зробив чоловік сестри позивача. Позивач повідомив, що дізнався про те, що культиватор перебуває у відповідача у 2019 році, при цьому зазначив, що проживає окремо від батьків та до 2019 року бував у їх на подвір`ї і бачив, що культиватор вже був відсутній.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов. Додатково пояснив, що культиватор у 2016 році за домовленістю із сестрою позивача ОСОБА_3 було передано відповідачу на подвір`ї батьків позивача та ОСОБА_3 у їх присутності. Відповідач на той час розумів, що культиватор належить ОСОБА_3 , тому і погодився його взяти в якості оплати за осіменіння свиноматок. Про те що культиватор ніби належить позивачу, відповідач дізнався лише через два роки після того як ОСОБА_3 звернулася з вимогою повернути культиватор, мотивуючи, що, оскільки відповідач обробляв землю культиватором, тому її борг за осіменіння свиноматок йому повернутий. Відповідач також зазначив, що жодного разу нікому не обробляв землю культиватором, оскільки він для цього не призначений. Він хотів його продати, оскільки новий культиватор коштує приблизно 5000 грн., однак його ніхто не захотів купити навіть за 3000 грн.

Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_3 показала, що вона доводиться рідною сестрою позивача. Спірний саморобний культиватор разом із іншою технікою, яку вона продала, залишився їй від чоловіка, який поїхав проживати до Республіки Білорусь. У квітні 2016 році свідок подарувала даний культиватор як братові позивачу на День народження. Восени 2016 року свідок віддала культиватор відповідачу для обробки землі, за що останній в обмін запропонував спарувати її свиноматку з його кнуром. З грудня 2016 року свідок періодично зверталася до відповідача з вимогою повернути їй культиватор, повідомляючи його про те, що культиватор належить позивачу. Також свідок зазначила, що даний культиватор до того як був переданий відповідачу знаходився у її батьків на городі.

Допитані в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судовому засіданні показали, що вони були свідками усної домовленості між відповідачем та ОСОБА_3 про передачу відповідачу культиватора взамін оплати ОСОБА_3 послуг відповідача за спарування її свиноматки його кнуром. Свідок ОСОБА_4 повідомив, що лише один раз позивач зателефонував відповідачу з вимогою повернути культиватор. Також зазначив, що відповідач користувався культиватором лише інколи на своєму городі, а до інших людей обробляти землю не їздив, тому жодного доходу від даного культиватора відповідач не мав.

Будучи допитаною в якості свідка ОСОБА_6 у судовому засіданні показала, що спірний культиватор купувала її дочка ОСОБА_3 разом із чоловіком. Потім ОСОБА_3 подарувала його позивачу. Даний культиватор знаходився на подвір`ї свідка та у 2016 році ОСОБА_3 прийшла і повідомила свідка про те, що відповідач спарував її свиней зі своїм кнуром, тому забере культиватор. Свідок зазначила, що була присутня, коли відповідач забирав з її городу культиватор.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_7 у судовому засіданні повідомив, що доводиться родичем сторонам, однак кому належить спірний культиватор йому невідомо. Повідомив, що на даний час культиватор знаходиться у відповідача за домовленістю з ОСОБА_3 , однак відповідач користується ним лише на своєму городі та не їздить обробляти ним городи іншим людям.

Вислухавши пояснення сторін у справі, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Оскільки добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

В пункті 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Пленум № 5), роз`яснено, якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Згідно з пунктом 23 Пленуму № 5 відповідно до статті 387 ЦК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Відповідно до п. 27 Пленуму № 5, якщо під час розгляду позову про витребування рухомого майна із чужого незаконного володіння судом буде встановлено, що підставою виникнення права власності позивача є нікчемний правочин і відсутні інші підстави виникнення права власності, суд відмовляє в задоволенні позову незалежно від того, чи пред`являвся зустрічний позов про оспорення правочину, оскільки відповідно до частини другої статті 215 ЦК нікчемний правочин є недійсним незалежно від визнання його таким судом.

Таким чином, у розумінні положень ст. 387, 388 ЦК України, при зверненні з позовом про витребування майна, позивач повинен довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Частинами 1, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У відповідності до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач стверджує, що спірний саморобний культиватор був подарований йому його сестрою ОСОБА_3 у квітні 2016 року, тому належить йому на праві приватної власності.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Згідно ч. 1 статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Жодних доказів, що підтверджують вчинення договору дарування саморобного культиватора у 2016 році між позивачем та ОСОБА_3 , суду не надано.

Згідно ст. 206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Частиною 1 ст. 719 ЦК України передбачено, що договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно.

Відповідно до ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

З пояснень відповідача та свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_3 судом встановлено, що станом на квітень 2016 року саморобний культиватор знаходився на подвір`ї батьків позивача, де і перебував до моменту передання його свідком ОСОБА_3 відповідачу. Протягом цього часу позивач проживав окремо від своїх батьків за іншою адресою та не вчинив жодних дій, які б свідчили про прийняття ним дарунка у формі саморобного культиватора.

Зазначене свідчить про те, що навіть якщо між позивачем та його сестрою ОСОБА_3 у квітні 2016 року був укладений договір дарування саморобного культиватора в усній формі, однак на момент його передання ОСОБА_3 відповідачу, позивач не став його власником, оскільки не вчинив жодних дій на його прийняття.

Крім того, як встановлено судом, свідок ОСОБА_3 підтвердила, що спірний саморобний культиватор залишився їй від колишнього чоловіка і вона восени 2016 року, передавши його відповідачу, розпорядилася ним на свій розсуд і жодних зауважень та застережень щодо того, що він їй не належить вона відповідачу не висловила.

Таким чином, суд ставить під сумнів покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , щодо належності спірного саморобного культиватора позивачу за договором дарування між останнім та його сестрою ОСОБА_3 , оскільки зазначені свідки є близькими родичами позивача.

Будь-яких інших належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, що підтверджують право власності позивача на спірний саморобний культиватор, позивачем суду не надано, тому ним не доведено своє право власності на це майно, що передбачає ст. 388 ЦК України.

З урахуванням вищезазначеного, у позивача відсутні законні підстави для витребування спірного саморобного культиватора у відповідача та стягнення з нього доходу від цього майна в розмірі 20 000 грн., у зв`язку з чим у задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню в повному обсязі, тому всі понесені судові витрати у справі покладаються на нього.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовуОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце перебування: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про витребування майна від добросовісного набувача відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Ріпкинський районний суд Чернігівської області до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 07 серпня 2020 року.

Суддя О.В. Павленко