Справа № 127/1142/20
Провадження № 22-ц/801/1368/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 рокуСправа № 127/1142/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Кирилюк Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 червня 2020 року, ухвалене суддею Луценко Л.В. в м. Вінниці, повне рішення складено 05 червня 2020 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Лариса Сергіївна, про визнання заповіту недійсним,

встановив:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі від 24.12.2012, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л.С. та зареєстрований у спадковому реєстрі за №53998918.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача - ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1 .

24.12.2012 ОСОБА_3 склала заповіт на ім`я ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л.С., про існування якого вона дізналася лише з позовної заяви ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним від 21.05.2013. До суду з позовною заявою про визнання заповіту від 24.12.2012 недійсним вона не зверталася, оскільки ОСОБА_3 за життя склала інший заповіт на користь онуків: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 31.05.2017 у цивільній справі № 127/11920/16-ц, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Вінницької області від 06.06.2018, заповіт від 21.05.2013 визнано недійсним.

Зазначає, що із заповітом від 24.12.2012 вона не погоджується через існування обставин, які виключають законність та правомірність складання даного заповіту та фактично порушують її права, як спадкоємиці другої черги за законом на спадкове майно, так як вона являється онукою спадкодавиці.

Крім того вказує, що бабуся ОСОБА_3 25.05.2008 перенесла інсульт, а також страждала гіпертонією, стан її здоров`я був не стабільним та вона потребувала постійного стороннього догляду, оскільки була паралізована, не могла самостійно пересуватися, вживати їжу, тому була постійно під доглядом позивача та інших онуків. Весь час онуки були поруч з бабусею, купували їй ліки, продукти харчування, в подальшому витрати на її поховання також були понесені лише позивачем та іншими онуками.

ОСОБА_3 , складаючи 24.12.2012 заповіт, була фізично і психічно не здорова, через свій стан здоров`я вона не усвідомлювала правильність і значення своїх дій.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із даним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Скарга мотивована тим, що предметом позову у даній справі є визнання заповіту недійсним, при цьому судом відмовлено у задоволенні її клопотань про витребування медичної документації, про призначення експертизи, про виклик та допит свідків, чим порушено її право на належний та об`єктивний судовий розгляд; висновки суду щодо обставин даної справи ґрунтуються на матеріалах цивільної справи №127/11920/16-ц, предметом якої був інший заповіт ОСОБА_3 від 21.05.2013; не досліджуючи матеріалів цивільної справи №12718305/13-ц, суд взяв за основу акт №9 посмертної судово-психіатричної експертизи від 05.06.2014, який суперечить науковому роз`ясненню завідуючого кафедри неврології ФПО ВНМУ ім. М.І. Пирогова доцента ОСОБА_6 від 08.07.2016.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення просить залишити без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, розглянувши вимоги позову по суті, прийшов до висновку, що на момент складання заповіту від 24.12.2012 заповідач ОСОБА_3 виходила із власного волевиявлення і перешкод в неї для вчинення згадано правочину не було. Також судом зазначено, що здійснення позивачем та іншими онуками догляду за спадкодавцем ОСОБА_3 , надання їй матеріальної та моральної підтримки під час хвороби та понесення витрат на її поховання не є підставою для визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки в першу чергу суду першої інстанції необхідно було встановити чи порушуються права позивача як спадкоємця, а відтак, чи виникло у позивача право на оскарження волі спадкодавця у виді заповіту.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Вінниці у віці 74 роки померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що 24.05.2013 складено відповідний актовий запис № 1419, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.5 т.1).

ОСОБА_3 мала сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 35 т.1).

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 в м. Вінниці у віці 47 років, про що в Книзі реєстрації смертей 16.04.2008 зроблено відповідний актовий запис №1158 (а.с.34 т.1).

Позивач ОСОБА_8 є дочкою ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с.27 т.1).

ОСОБА_8 , після державної реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , змінила прізвище на « ОСОБА_9 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 (а.с.26 т.1).

Таким чином, позивач по справі ОСОБА_10 є дочкою померлого ОСОБА_7 та онукою померлої ОСОБА_3

24.12.2012 ОСОБА_3 складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Л.С. та зареєстрований в реєстрі за № 1684, відповідно до якого ОСОБА_3 , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій, діючи добровільно без будь-якого примушення, як фізичного так і морального насильства чи погроз та попередньо ознайомлена з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: всю належну їй на праві особистої приватної власності квартиру номер АДРЕСА_1 , а також речі домашнього користування та вжитку заповідала ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Із матеріалів спадкової справи № 622/2013 р., які надійшли від Першої вінницької державної нотаріальної контори вбачається, що із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3 звернулися: 17.06.2013 ОСОБА_2 (а.с.204) та 20.06.2013 ОСОБА_5 (а.с.209 т.1).

Інших осіб, які б звернулись з подібними заявами не має.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позивач, звертаючись з позовом до суду, вважала, що факт складання її бабцею, яка не розуміла значення своїх дій, заповіту на користь відповідача порушує її право як спадкоємця другої черги.

По-перше, помилковим є твердження позивача, що вона є спадкоємицею другої черги, так як відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Позивач у справі є онукою спадкодавця.

По-друге, позивач, на думку колегії суддів, могла бути спадкоємицею за правом представлення, відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України, в якій вказується, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. В даному випадку батько позивачки, який був би спадкоємцем після смерті своєї матері (бабці позивачки), помер раніше ОСОБА_3 .

По-третє, позивачка, на думку колегії суддів, вважається такою, що не прийняла спадщину після смерті бабці, оскільки відсутні законі обставин (підстави), які б стверджували про це.

Так, позивачка всупереч вимогам ст. 1269 ЦК України, не подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку передбаченого ст. 1270 ЦК України, а відтак, згідно ч. 1 ст. 1271 ЦК України, вважається такою, що не прийняла спадщину.

Крім цього, ОСОБА_1 з позовом до суду (в порядку передбаченому ч. 3 ст. 1272 ЦК України) про визначення їй додаткового строку, достатнім для подання нею заяви про прийняття спадщини, не зверталась.

Той факт, про який стверджує позивач, що вона є спадкоємцем другої черги, виключає приналежність ОСОБА_1 до четвертої черги спадкоємців за законом, до якої включаються особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Також, позивачка в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги підтвердила, що вона не проживала постійно з спадкодавцем, а отже, не вважається такою, що прийняла спадщину (ч. 3 ст. 1268 ЦК України).

Підсумовуючи сказане, можна дійти до висновку, що ОСОБА_1 , яка не прийняла спадщини, не набула статусу спадкоємця після смерті бабці, а отже її права не порушуються, а від так у неї відсутнє право вимоги про визнання недійсним заповіту.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення суду мотивована тим, що суд першої інстанції, не дослідивши докази у справі (допит нових свідків, дослідження медичної документації спадкодавця тощо), безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про призначення посмертної психіатричної експертизи та не дослідив раніше розглянуті по суті цивільні справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

У даному випадку, суд першої інстанції, розглянувши справу по суті, не звернув уваги, що ОСОБА_1 не є особою, права якої порушені, а отже суд не перевірив чи є у позивача право вимоги, що є першочерговим, перед тим як вирішити питання передбаченні ст. 264 ЦПК України.

Колегія суддів, яка пришла до висновку, що за встановленими обставинами права позивача не порушені, а відтак остання не має права вимагати визнання заповіту недійсним, вважає за недоцільне надавати мотивовану оцінку мотивам такої вимоги та мотивам апеляційної скарги. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а саме не застосовано норми права, які підлягали застосуванню, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, зазначених у мотивувальній частині.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 червня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Безпалюк Лариса Сергіївна, про визнання заповіту недійсним, відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2020 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко