Житомирський апеляційний суд
Справа №274/3562/17 Головуючий у 1-й інст. Хуторної І.Ю.
Категорія 54 Доповідач Галацевич О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Галацевич О.М.,

суддів: Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №274/3562/17 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язання вчинити певні дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , який діє в її інтересах, та апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ,

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, ухвалене 08 січня 2020 року суддею Хуторною І.Ю. у м. Бердичеві, повний текст рішення складено 13 січня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , який діє в її інтересах, звернулися до суду із позовом, у якому, з урахуванням заяв від 11.12.2017, від 05.10.2018 та від 11.11.2019 (а.с. 23, 222 т. 1, а.с. 134 т. 2), посилаючись на неправомірність дій фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі ФОП ОСОБА_2 ), просили:

визнати недійсним та скасувати наказ № 7-к від 13 червня 2017 року, виданий ФОП ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера зі збуту з 13 червня 2017 року;

стягнути із ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 3200 грн за період роботи з 13 червня 2017 року до 04 липня 2017 року;

стягнути із ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 05 липня 2017 року до 31 грудня 2017 року в розмірі 18400 грн, за період з 01 січня 2018 року по 01 жовтня 2018 року - 33507 грн, за період з 02 жовтня 2018 року до 02 січня 2019 року 11169 грн, за період з 03 січня 2019 року до 04 листопада 2019 року - 41730 грн, а всього за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 липня 2017 року до 04 листопада 2019 року - 104806 грн;

зобов`язати ФОП ОСОБА_2 видати новий наказ та внести новий запис до трудової книжки ОСОБА_1 про день звільнення станом на день фактичного розрахунку по заробітній платі.

В обґрунтування позову вказали, що 01 листопада 2016 року ОСОБА_1 прийнята на роботу до відповідача на посаду менеджера зі збуту. 12 червня 2017 року позивачка подала ФОП ОСОБА_2 заяву про звільнення за власним бажанням з дня подання заяви.

Між тим відповідач її заяву не задовольнив, встановивши двохтижневий строк для відпрацювання, про що було зазначено на її заяві. 04 липня 2017 року їй повідомлено про виявлену недостачу і, що заробітну плату за період з 13 червня 2017 року по 4 липня 2017 року вона не отримає. Цього ж дня вона припинила роботу. 10 липня 2017 року ОСОБА_1 отримала наказ про звільнення, трудову книжку та розрахунок по 12 червня 2017 року.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним, скасовано наказ № 7-к від 13 червня 2017 року виданий фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера зі збуту із 13 червня 2017 року та зобов`язано відповідача видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера зі збуту із 26 червня 2017 року та внести відповідний запис до її трудової книжки. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період роботи із 14 червня 2017 року до 26 червня 2017 року. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - в розмірі 20000 грн. У задоволенні решти вимог позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , який діє в її інтересах, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить змінити рішення суду та ухвалити нове, яким: визнати недійсним та скасувати наказ № 7-к від 13 червня 2017, виданий ФОП ОСОБА_2 , про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера зі збуту із 13 червня 2017 року; зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення її з посади менеджера зі збуту з 04 липня 2017 року та внести відповідний запис до трудової книжки; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь невиплачену заробітну плату за період роботи із 14 червня 2017 року по 04 липня 2017 року; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 05 липня 2017 року по 04 листопада 2019 року в розмірі 104806 гривень.

На їх думку, висновки суду в частині визначення дати припинення ОСОБА_1 роботи, розмірів стягнення заробітної плати та коштів за час затримки розрахунку при звільнені не відповідають фактичним обставинам справи. Дійшовши обґрунтованого висновку щодо факту її перебування на роботі після 13 червня 2017 року, суд вважав, що вона працювала лише до 26 червня 2017 року, посилаючись на резолюцію у її заяві про звільнення про необхідність відпрацювати два тижні. При цьому, суд не врахував показів свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про те, що вона працювала до 04 липня 2017 року. Свідки зі сторони відповідача даних обставин не спростували.

Суд також не звернув уваги на визнання ОСОБА_2 свого підпису на записах про переміщення товару на склад станом на 27 червня 2017 року, копії товарних чеків, прибуткових накладних та копії аркушів із зошита після 26 червня 2017 року, звернення позивачки до інспекції Держпраці у Житомирській області 04 липня 2017 року, покази свідків, відсутності будь-яких доказів зі сторони відповідача.

Як наслідок - суд здійснив неправильне нарахування заробітної плати та плати за час затримки розрахунку при звільненні.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Вказав, що ОСОБА_1 на підставі її заяви від 12.06.2017 та за наявності спільної домовленості звільнилася з 13.06.2017, про що видано відповідний наказ, і з цієї дати вона припинила свою трудову діяльність у ФОП ОСОБА_2 . Зазначені обставини підтверджуються наказом про звільнення, записом у трудовій книжці, табелем обліку використання робочого часу, повідомленням до податкової інспекції, пенсійного фонду, центру зайнятості про звільнення позивачки. З останньою були проведені необхідні розрахунки при звільненні. З 14.06.2017 у магазині, де до звільнення працювала ОСОБА_1 , торговельна діяльність не проводилась, а відбувався переоблік через закриття магазину і перевезення товару на склад. У звернені до управління Держпраці ОСОБА_1 та інші підтвердили, що у спірний період вони здавали майно, а передача матеріальних цінностей не відноситься до функціональних обов`язків згідно трудового договору. Тобто, після 13.06.2017 позивачка не виконувала свої трудові та функціональні обов`язки. ОСОБА_1 після ознайомлення з наказом про звільнення, наказом про проведення інвентаризації та актом недостачі матеріальних цінностей відмовилась їх підписувати, отримувати трудову книжку та розрахунок, про що було складено відповідний акт від 13.06.2017. Вважає, що ним не було порушено вимоги трудового законодавства при звільненні позивачки, що підтверджено в судовому засіданні показами свідків, письмовими доказами, яким суд не дав належної оцінки, у зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову.

Сторони до суду апеляційної інстанції не з`явились.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 09.09.2020 надіслали заяву про розгляд апеляційної скарги у їх відсутність, доводи якої підтримали, а апеляційну скаргу відповідача просили залишити без задоволення.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_7 просила відкласти розгляд справи, призначений на 10.09.2020, посилаючись на запровадження на території України карантинних заходів.

Водночас, суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 № 343 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.

У свою чергу постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією, у тому числі у Житомирській області. Дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні. На даний час відповідними рішеннями КМУ запроваджено та продовжено адаптивний карантин до 31 жовтня 2020 року, який не містить суворих карантинних обмежень.

Наведене свідчить про відсутність перешкод для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

Отже, враховуючи неодноразові відкладення розгляду справи за клопотаннями сторін, починаючи з 01.04.2020, у зв`язку із встановленням на території України карантину та з метою додержання розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача та його довірителя, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ФОП « ОСОБА_2 - без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

При розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, а коли він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні останнього до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-2807цс16, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки потрібно використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого непередбачено чинним законодавством.

Судом першої інстанції встановлено, що 01.11.2016 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено безстроковий трудовий договір між працівником і фізичною особою-підприємцем, яка використовує найману працю за №7, згідно якого ОСОБА_1 зобов`язалась виконувати роботу менеджера зі збуту (т. 1 а.с. 6).

Відповідні відомості про прийняття на роботу внесено до трудової книжки ОСОБА_1 (т.1 а.с.15).

Згідно договору №4 від 01.11.2016 на ОСОБА_1 покладено повну матеріальну відповідальність за всі передані їй в установленому порядку ФОП ОСОБА_2 для роботи товарно-матеріальні цінності (т. 1 а.с. 149).

Відповідно до пунктів 3.14, 3.15, 3.16, 3.17, 3.24 посадової інструкції, на менеджера із збуту ОСОБА_1 , серед інших, покладено такі обов`язки: контроль дотримання правил зберігання і підготовки готової продукції до відправлення споживачам; визначення потреби в різних транспортних засобах і робочій силі для своєчасного відвантаження готової продукції та оформлення договорів на перевезення продукції з транспортними організаціями; організація і контроль своєчасного відвантаження готової продукції відповідно до укладених договорів; участь у здаванні, прийманні продукції покупцям (перевізникам) і перевірці її якості, кількості та комплексності, підписує і візує приймально-здавальні акти, супровідні документи; здійснення продажу товарів та продукції, що реалізується торговим закладом (т. 1 а.с. 150).

12.06.2017 ОСОБА_1 звернулася із заявою до ФОП ОСОБА_2 , у якій вона просила звільнити її з роботи за власним бажанням з 12.06.2017. На копії заяви ОСОБА_1 , доданої нею до позову, наявний напис «з відпрацюванням два тижні (т. 1 а.с. 7).

Окрім того, у матеріалах справи наявна ця ж заява, оригінал якої відповідачем надано суду, де ОСОБА_2 зроблено запис „без відпрацюванням два тижні провести інвент. мат. цінностей 12-13.06 звільнити 13.06.2017 (т.1 а.с.153).

Відповідно до наказу №7-к від 13.06.2017 ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звільнено з роботи менеджера зі збуту із 13.06.2017, згідно ст.38 КЗпП України, за власним бажанням, з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 01.11.2016 по день звільнення (т.1 а.с.9).

Запис про звільнення ОСОБА_1 від 13.06.2017 за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, на підставі наказу №7-к від 13.06.2017, внесено до трудової книжки ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 15).

Відповідно до наказу ФОП ОСОБА_2 №1 від 12.06.2017, було призначено проведення повної інвентаризації активів та зобов`язань магазину з продажу будівельних матеріалів в АДРЕСА_1 з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження станом на 13.06.2017, з обов`язковим складенням відповідних інвентаризаційних документів. Інвентаризацію товарно-матеріальних цінностей вказано провести з 12 по 13 червня 2017 року. Підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з наказом відсутній. У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що про такий наказ дізналася лише під час розгляду справи в суді (т.1 а.с.158).

13.06.2017 ФОП ОСОБА_2 склав акт про недостачу товарно-матеріальних цінностей №1 на суму 2120 грн. Акт підписаний лише ФОП ОСОБА_2 (т.1 а.с.159).

13.06.2017 ФОП ОСОБА_2 склав акт №1 інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, який підписав одноособово. Наявно товару на суму 44316,54 грн (т.1 а.с.160-161).

13.06.2017 ФОП ОСОБА_2 склав акт №2 прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей на суму 72575,73 грн, підписаний ним та ФОП ФОП ОСОБА_8 (т.1 а.с.196-197).

Позивачка у судовому засіданні пояснювала, що про існування таких актів дізналася з матеріалів справи. ОСОБА_2 не проводив інвентаризації 13.06.2017.

Відповідач у судовому засіданні пояснив, що у актах вказано не все майно. Інвентаризація та передача товарно-матеріальних цінностей не відбулася у дводенний строк, як вказано у наказі. Товар переміщався у магазин ФОП ОСОБА_8 (дружини відповідача) та в магазини на ТД-2.

Згідно довідки ФОП ОСОБА_2 , грошові кошти з магазину по АДРЕСА_1 з 14.06.2017 не надходили та не оприбутковувались (т.1 а.с.185).

Відповідно до копій товарних чеків, прибуткових накладних та копій аркушів із зошита, що вівся працівниками магазину по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.53-78, 79-105, 106, т.2 а.с.159, 160) 13.06.2017, 14.06.2017, 15.06.2017, 16.06.2017, 17.06.2017, 18.06.2017, 19.06.2017, 20.06.2017, 21.06.2017, 22.06.2017, 23.06.2017, 24.06.2017, 26.06.2017, 27.06.2017, 28.06.2017, 29.06.2017, 30.06.2017, 01.07.2017, 03.07.2017, 04.07.2017 з магазину було відчужено товар окремим покупцям, товар передавався ФОП ОСОБА_8 та у магазин ТД -1, ТД-2.

З копій аркушів із зошита, що вівся працівниками магазину по АДРЕСА_1 за період з 14.06.2017 до 27.06.2019 вбачається, що до 24.06.2017 на кінець дня у магазині були готівкові кошти та наявний підпис про отримання цих готівкових коштів. ОСОБА_2 у судовому засіданні підтверджував, що він забирав готівкові кошти в магазині та у зошиті наявний його підпис. Грошові кошти він отримував від покупців за власний товар, самостійно відчужуючи його. 24 червня 2017 року, 26 червня 2017 року на 27 червня 2017 року наявні записи про переміщення товару на склад ТД-1.

04.07.2017 ОСОБА_1 та інші працівники ОСОБА_5 і ОСОБА_4 звернулись до Управління Держпраці у Житомирській області із проханням провести перевірку ФОП ОСОБА_2 . У зверненні вказано, що у зв`язку з передачею майна вони працювали з 13.06.2017 по 04.07.2017 та розрахунок з ними не проведено, трудові книжки не отримали (т.1 а.с. 8).

На вказане звернення Управління Держпраці у Житомирській області повідомило про призупинення перевірок відповідно до норм чинних законодавчих актів. (т.1 а.с.8, 207)

05.07.2017 ФОП ОСОБА_2 направив лист-повідомлення ОСОБА_1 , в якому зазначив, що її звільнено за власним бажанням 13.06.2017, і оскільки вона відмовилась від підписання та ознайомлення із наказом про звільнення, отримати розрахункові, в тому числі компенсацію за невикористану відпустку, повідомлено ОСОБА_1 про необхідність з`явитись, розписатись у всіх необхідних документах (наказ про звільнення, відомість про виплату грошей, трудовий договір) та отримати розрахункові і трудову книжку (т.1 а.с.10).

10.07.2017 ОСОБА_1 звернулась до ФОП ОСОБА_2 із заявою про виплату їй невиплаченої заробітної плати у розмірі 4022,72 грн, за період роботи з 13.06.2017 по 04.07.2017, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із 05.07.2017 по день фактичного розрахунку. Також просила видати новий наказ та внести новий запис до її трудової книжки про день звільнення станом на день фактичного розрахунку по заробітній платі (т.1 а.с.11).

20.07.2017 ФОП ОСОБА_2 письмово повідомив ОСОБА_1 про те, що, враховуючи відсутність штату працівників, ним було прийнято рішення про закриття з 14.06.2017 магазину з продажу будівельних матеріалів по АДРЕСА_1 та розірвання договору оренди тимчасових споруд, в яких здійснювалась підприємницька діяльність (т.1 а.с.13).

Згідно довідки про доходи, ОСОБА_1 з січня по червень 2017 року включно, було нараховано ФОП ОСОБА_2 17111,03 грн. Заробітна плата у квітні та травні 2017 року складала 3200 грн в місяць (т.1 а.с.14).

Відповідно до акта від 13.06.2017 №1, складеного ФОП ОСОБА_2 та бухгалтером ДП „Автоцентр ОСОБА_9 , ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення з наказом про її звільнення та від його підпису, від отримання розрахунку і отримання трудової книжки (т. 1 а.с. 33).

З табелю обліку використання робочого часу ФОП ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_1 з 01.06.2017 по 30.06.2017 працювала 8 днів. Останнім робочим днем вказано 13.06.2017 (т.1 а.с.34).

З довідки, наданої ФОП ОСОБА_2 вбачається, що ОСОБА_1 звільнена 13.06.2017, і з 14.06.2017 у ФОП ОСОБА_2 не працювала (т.1 а.с.35).

Згідно довідки ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_1 станом на 11.09.2017 не має заборгованості по заробітній платі (т.1 а.с.146).

У відомостях про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам, що була подана до Бердичівської ОДПІ 17.07.2017, ФОП ОСОБА_2 прозвітував, що ОСОБА_1 у червні 2017 року була нарахована заробітна плата 2711,03 грн та її звільнено 13.06.2017 (т.1 а.с. 41-44).

Згідно відомості на виплату грошей №14 за червень 2017 року (т. 1 а.с. 45) 10.07.2017 ФОП ОСОБА_2 здійснив виплату ОСОБА_1 2182,37 грн заробітної плати (т.1 а.с.45).

З книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ФОП ОСОБА_2 , вбачається, що трудова книжка видана ОСОБА_1 10.07.2017 (т.1 а.с.155-156).

01.04.2017 між ДП „Автоцентр ТОВ „Нове тисячоліття та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір оренди двох торговельних павільйонів в АДРЕСА_1 , загальною площею 87,74 кв.м (т.1 а.с. 175-176).

Відповідно до листа від 14.06.2017 ФОП ОСОБА_2 повідомив ДП „Автоцентр ТОВ „Нове тисячоліття про закриття (припинення діяльності) магазину з продажу будівельних матеріалів в АДРЕСА_1 з 14.06.2017. Аналогічне повідомлення адресовано міському голові м.Бердичева ОСОБА_10 , датоване 06.07.2017 (т.1 а.с. 46, 47).

Відповідно до додаткової угоди від 14.06.2017 між ДП „Автоцентр ТОВ „Нове тисячоліття та ФОП ОСОБА_2 договір оренди торгівельного павільйону по АДРЕСА_1 від 01.04.2017 розірвано. Складено акт від 14.06.2017 передачі-приймання тимчасових споруд трьох торговельних павільйонів загальною площею 87,74 кв.м, та акт прийому-передачі обладнання (т.1 а.с.172, 173, 174).

Довідка ДП „Автоцентр ТОВ „Нове тисячоліття свідчить про те, що станом на 14.06.2017 погашено орендну плату згідно договору оренди торговельних павільйонів від 01.04.2017, який розірвано згідно додаткової угоди від 14.06.2017. З 19.06.2017 було заключено договір №1 оренди тимчасових споруд (з обладнанням) з ОСОБА_11 , які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно договору приватний підприємець сплачує щомісячну орендну плату, згідно виставлених рахунків (т.1 а.с.147, 148).

19.06.2017 між ОСОБА_11 та ДП „Автоцентр ТОВ „Нове тисячоліття укладено договір оренди тимчасових споруд по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.48-49).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 10.07.2015 ОСОБА_2 має дозвіл на такий вид діяльності, як: інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах (т.1 а.с.143-145).

18.04.2018 ОСОБА_2 звернувся до Бердичівського ВП ГУ НП в Житомирській області із заявою про вчинення злочину передбаченого ст.358 КК України та ст. 190 КК України відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які скориставшись службовим становищем заволоділи його майном, підробили документи (т.1 а.с.198-199).

Судом першої інстанції під час розгляду справи також допитано свідків.

Зокрема, свідок ОСОБА_12 пояснив, що у він постійно купував товар у магазині будівельних матеріалів на вул. Одеській до його закриття у червні 2017 року. У той час, коли магазин закривався, ОСОБА_13 та ще одна жінка підраховували та пакували увесь товар, що в магазині. Він щось хотів купити, однак йому не продали, пояснюючи, що закривають магазин. ОСОБА_2 він там не бачив.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що 18.06.2017 вона купувала товар у магазині будівельних товарів на вул. Одеській у м. Бердичеві. Чек у неї зберігся. Їй було відомо, що ОСОБА_13 звільнили, не розрахувавшись. Коли вона купувала товар, ОСОБА_13 і ОСОБА_15 рахували та пакували товар у магазині.

Свідок ОСОБА_16 , головний бухгалтер ДП «Автоцентр» пояснила, що вона була очевидцем того як 2 роки тому, в середині червня 2017 року працівники ОСОБА_17 , дві дівчини, відмовились від отримання документів про їх звільнення, про що було складено акт. Відмова була зафіксована у її кабінеті, що по АДРЕСА_2 , в робочий час. Вона не перебувала із ОСОБА_18 у трудових відносинах. Вона підписувала цей акт як свідок.

Свідок ОСОБА_5 пояснив, що він разом із ОСОБА_13 та ОСОБА_15 працював у ФОП ОСОБА_2 у магазині будівельних матеріалів у м. Бердичеві на вул. Одеській, на посаді вантажника. 12.06.2017, разом з іншими працівниками він написав заяву на звільнення з роботи, оскільки умови праці були незадовільними. На їх заяви було вказано відпрацювати два тижні та вони продовжували працювати, перевозили товар та склади ТД-1 та ТД-2. Готівкові грошові кошти, виручені від продажу товару в цей період передавати ОСОБА_19 , про що той розписувався в журналі, який вели ОСОБА_13 та ОСОБА_15 . Товар переміщали на інші склади з 13 червня десь до 2 липня 2017 року. У цей період ОСОБА_20 не відпускав товар, забирав лише готівку. Він перевозив товар, а ОСОБА_13 і ОСОБА_15 все пакували. Оскільки з ними не розраховувались, 04.07.2017 вони поїхали в Управління Держпраці у м.Житомирі, де написали заяву про порушення їх трудових прав. Лише 10 липня 2017 року з ними розрахувалися до 13 червня 2017 року. Його аналогічний позов залишено без розгляду.

Свідок ОСОБА_21 , працює директором ТОВ «Торговий дім», пояснила, що у червні 2017 року з магазину будівельних матеріалів, що на «Червоній горі» у м.Бердичеві у магазин на вул. Ватутіна у м. Бердичеві перевозили товар, який пакували та передавали працівники магазину ОСОБА_15 та ОСОБА_13 . Товар перераховували за накладними. Документи про отримання товару на підприємстві не збереглися. В який період це тривало пояснити не може. Така передача товару не могла бути проведена за один чи два дні.

Свідок ОСОБА_22 , директор ДП «Автоцентр», пояснив, що два роки тому ДП «Автоцентр» надавало послуги з перевезення товару ФОП ОСОБА_20 у зв`язку із закриттям магазину.

Свідок ОСОБА_6 , батько позивачки пояснив, що його дочка ОСОБА_13 12.06.2017 написала заяву на звільнення, та того дня ввечері дочка сказала, що їй потрібно відпрацювати два тижні та передати все майно з магазину. Дочка після цього щодня ходила на роботу. Там вона та ОСОБА_15 пакували увесь товар з магазину та передавали на інші магазини. Він бачив як вони вантажили товар разом з ОСОБА_23 . Це все тривало до 04 липня 2017 року. За цей час у них був лише один вихідний день на день міста. На дочку чинився тиск, в тому числі і щодо цієї справи в суді.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що вона працювала разом із ОСОБА_13 та ОСОБА_23 у ФОП ОСОБА_20 у магазині на АДРЕСА_1 . 12 червня 2017 року вони написали заяви на звільнення, проте продовжували працювати, проводили ревізію. Потім ОСОБА_2 повідомив, що закриває магазин та вони передавали товар на інші магазини. При цьому також продавали товар покупцям. Готівкові кошти, отримані від продажу товару у цей період забирали або ОСОБА_20 або ОСОБА_24 . Вихідний день у них був лише в неділю на день міста. Вони з ОСОБА_13 вели робочий зошит, у якому записували проданий чи переміщений товар, про видачу готівки. Про їх звільнення з 13.06.2017 вони дізналися 10 липня 2017 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що у судовому засіданні доведено незаконність наказу ФОП ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_1 № 7-к від 13.06.2017.

Обставини про те що після написання 12.06.2017 заяви про звільнення з 12.06.2017 за власним бажанням, ОСОБА_1 продовжувала працювати у ФОП ОСОБА_2 , здійснюючи продаж товару покупцям та передачу товару у інші магазини, у зв`язку із прийняттям відповідачем чи іншими особами рішення про закриття магазину будівельних матеріалів, що по АДРЕСА_1 були доведені позивачкою. Зокрема, суд зазначив, що ця обставина доводиться показаннями свідків, копіями товарних чеків, прибуткових накладних та копій аркушів із зошита, що вівся працівниками магазину по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.53-78, 79-105, 106, т.2 а.с.159, 160). Суд визнав ці докази допустимими, як такі що свідчать про ведення торгівлі у магазині відповідача в період з 14.06.2017 до 26.06.2017, та передачу товару у інші магазини, факту отримання відповідачем щодня готівкових коштів з магазину. При цьому суд правильно зазначив, що, незважаючи на те, що копії накладних та чеків не мають усіх реквізитів, а ведення працівниками зошита, у якому вказано про рух товару та грошових коштів у магазині ФОП ОСОБА_2 , не передбачено чинним законодавством, зазначені обставини підтверджуються в сукупності з показаннями свідків, та неспростовані відповідачем, який погодився у судовому засіданні з тим, що ОСОБА_1 після написання 12.06.2017 заяви про своє звільнення з 12.06.2017, в подальшому певний час здійснювала передачу товару з магазину відповідача у інші магазини.

Суд обґрунтовано не прийняв як доказ безпідставності позову акт від 13.06.2017 № 1, який складений ФОП ОСОБА_2 та бухгалтером ДП „Автоцентр ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення з наказом про її звільнення та від його підпису, від отримання розрахунку і отримання трудової книжки, оскільки, як правильно зазначив суд, оцінюючи цей акт, останній складено у службовому кабінеті бухгалтера іншого підприємства, та підписано лише ОСОБА_2 та бухгалтером ДП «Автоцентр». Інших очевидців такої відмови не було, допитана як свідок ОСОБА_16 не змогла назвати точної дату складання акту, обставин, за яких акт складався.

Суд першої інстанції також правильно зазначив, що оскільки звільнення з 13.06.2017 не було погоджено з позивачкою, то відповідно до положень статті 38 КЗпП, відповідач мав би звільнити її або 12.06.2017 (дата, з якої вона просила її звільнити), або ж за спливом визначених законом 14 днів, після написання нею відповідної заяви.

Встановивши факт роботи позивачки у відповідача протягом двох тижнів після написання нею заяви на звільнення, суд обґрунтовано при вирішенні спору не врахував як належний доказ надану відповідачем заяву позивачки про звільнення, на якій зроблено напис відповідачем „без відпрацюванням два тижні провести інвент. мат. цінностей 12-13.06 звільнити 13.06.2017. Суд правильно зазначив, що наявність копії заяви позивачки про її звільнення від 12.06.2017, з резолюцією відповідача «з відпрацюванням два тижні», яку вона додала до позову, після отримання її у відповідача, викликає сумнів у достовірності наданої відповідачем пізніше цієї ж заяви з іншою резолюцією.

З огляду на встановлені обставини та те, що позивачка не просила поновити її на роботі, зважаючи на підстави позову, та, що інших заяв, окрім заяви про звільнення від 12.06.2017 позивачкою не було подано, інших домовленостей між сторонами не було досягнуто, а дослідженими доказами у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 після 12.06.2017 продовжувала працювати у ФОП ОСОБА_2 , виконувала покладені на неї обов`язки, зокрема здійснювала передачу товарно-матеріальних цінностей з магазину, продавала товар, суд обґрунтовано вважав, що датою звільнення позивачки має бути 26.06.2017, тобто 14 день, після написання заяви про звільнення за власним бажанням.

Отже, суд дійшов правильного висновку про захист порушених прав позивачки у обраний нею спосіб, шляхом скасування наказу № 7-к від 13.06.2017, виданого ФОП ОСОБА_2 про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера зі збуту із 13 червня 2017 року та зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади менеджера зі збуту із 26 червня 2017 року та внести відповідний запис до її трудової книжки.

Вирішуючи спір, суд також дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню невиплачена заробітна плата, за період роботи із 14 червня 2017 року до 26 червня 2017 року включно (оскільки до 13 липня 2017 року включно з позивачкою проведено розрахунок).

Проте суд, не зазначивши суму такого стягнення, помилково вважав, що позбавлений можливості визначити суму заробітку за вказаний період. Як вбачається з позовної заяви, позивачка просила стягнути невиплачену заробітну плату за період з 13.06.2017 по 04.07.2017 в сумі 3200 грн. З матеріалів справи вбачається, що остання отримувала заробітну плату за лютий травень 2017 року в сумі по 3200 грн щомісячно. Тому, за відсутності даних про нараховану заробітну плату у спірний період та невизнання відповідачем позову у цій частині, суд апеляційної інстанції вважає за можливе визначити розмір необхідних до виплати сум заробітної плати за період з 14.06.2017 по 26.06.2017 в сумі 1440 грн без урахування податків та інших платежів (пропорційно відпрацьованого часу за 9 робочих днів враховуючи виплачену заробітну плату за попередні два місяці).

Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення в порядку ст. 117 КЗпП України з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку. Водночас, встановивши, що відповідач не виплатив позивачці за її зверненням від 10.07.2017 заробітну плату за період роботи з 14.06.2017 до 26.06.2017, висновки суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 05.07.2017 не узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

При обрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд правильно застосував положення п. 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок) та навів обґрунтований розрахунок середньоденної заробітної плати, яка становить 164,1 грн.

Розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні з 26.06.2017 по 04.11.2019 становить 96819 грн (164,1 грн * 590 робочих днів).

Водночас, суд першої інстанції з урахуванням обставин справи та принципів розумності, справедливості та пропорційності, обґрунтовано зменшив розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, до 20000 грн. Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій частині.

Посилання позивачки на ту обставину, що суд дійшов помилкового висновку про те, що вона працювала лише до 26 червня 2017 року, та при цьому не врахував показів свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про те, що вона працювала до 04 липня 2017 року, є безпідставними, оскільки показами лише одних свідків такі обставини доводитись на можуть. Звернення позивачки до Управління Держпраці у Житомирській області 04 липня 2017 року також не може бути доказом перебування у трудових відносинах позивачки з відповідачем саме по 04.07.2020.

Посилання відповідача на те, що позивачка була звільнена з 13.06.2017 і після цього у нього не працювала, що, на його думку, підтверджується звітністю яку він подавав до відповідних органів як фізична особа підприємець, табелем обліку робочого часу, є безпідставними, оскільки такі документи складені ним одноособово та після 17.07.2020 (т.1 а.с.41-44). Акт від 13.06.2017 №1, складений ФОП ОСОБА_2 та бухгалтером ДП „Автоцентр ОСОБА_9 , про те, що ОСОБА_1 відмовилась від ознайомлення з наказом про її звільнення та від його підпису, від отримання розрахунку і отримання трудової книжки також не може бути достатнім та достовірним доказом, який підтверджує такі обставини (т.1 а.с. 33).

Посилання на закриття магазину, у якому працювала позивачка, та припинення оренди з 14.06.2007, не впливає на правильність висновків суду, що позивачка працювала у відповідача з 14.06.2017 по 26.06.2017. Окрім того, останній не заперечував факту, що позивачка певний час після 13.06.2017 передавала товар, проте не вважав це виконанням нею функціональних обов`язків, оскільки вони не обумовлені її посадовою інструкцією. Разом з тим, доводи ФОП ОСОБА_2 про те, що така праця позивачки не передбачена трудовим договором, а тому не має бути оплачена, протирічить дослідженим судом доказами.

Оскільки досліджені судом докази не дають підстав достовірно встановити, що позивачка з 26.06.2017 продовжувала працювати до 04.07.2017, суд дійшов правильного висновку, що остання виконувала свої трудові обов`язки протягом двох тижнів після написання заяви про звільнення, тому доводи позивачки про те, що вона працювала у відповідача саме по 04.07.2017 суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.

Посилання ОСОБА_1 на недодержання судом принципу справедливості та співмірності при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку суд апеляційної інстанції вважає безпідставними.

Так, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами існував спір щодо строку припинення трудового договору та суми заробітної плати, належної до виплати, у зв`язку із неузгодженням дати звільнення позивачки. Тому відсутні підстави вважати, що відповідач свідомо та умисно не провів остаточний розрахунок з позивачкою. Сума невиплаченої заробітної плати становить 1440 грн без урахування податків та інших платежів, і є більш ніж у 60 разів меншою, ніж визначена сума середнього заробітку позивачки за час затримки її виплати при звільненні (96819 грн). Тому встановлений судом розмір компенсації в сумі 20 000 грн відповідає встановленим законом критеріям та меті відшкодування працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця.

Окрім того, наведені у апеляційних скаргах сторін доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Інші наведені у апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, такі доводи були предметом дослідження суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.

За таких обставин, рішення суду підлягає зміні шляхом зазначення у його резолютивній частині суми невиплаченої заробітної плати позивачці за період з 14.06.2017 по 26.06.2017.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , який діє в її інтересах, задовольнити частково.

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 січня 2020 року змінити.

Абзац третій резолютивної частини рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 08 січня 2020 року викласти у наступній редакції: «Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період роботи з 14 червня 2017 року по 26 червня 2017 року в сумі 1440 грн без урахування податків та інших обов`язкових платежів».

У іншій частині рішення суду залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 14 вересня 2020 року.