Постанова

Іменем України

23 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 243/2812/19

провадження № 61-7569св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Слов`янського районного нотаріального округу Зубкова Анна Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2020 року у складі судді Воронкова Д. В. та постанову Донецького апеляційного суду від 31 березня 2020 року у складі колегії суддів: Халаджи О. В., Азевича В. Б., Кішкіної І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Слов`янського районного нотаріального округу Зубкової А. О., про визнання недійсним пункту № 8 договору купівлі-продажу будинку.

Позовна заява мотивована тим, що 06 грудня 2011 року він уклав договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 з продавцем ОСОБА_4 . Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Слов`янського районного нотаріального округу Зубковою А. О. у реєстрі за № 3097. Пунктом № 8 зазначеного договору визначено, що він (позивач), як покупець діє за згодою своєї дружини - ОСОБА_2 , що підтверджується відповідною заявою останньої.

Проте, під час укладання договору він був ознайомлений лише з текстом договору купівлі-продажу будинку, зазначену заяву ОСОБА_2 нотаріус йому не надав та з її змістом не ознайомив, що є порушенням Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністра юстиції від 03 березня 2004 року № 20/5. Лише зі змісту рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2015 року йому стало відомо, що в заяві ОСОБА_2 було вказано, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_2 . Проте, гроші за які він придбав житловий будинок, є тільки його особистою власністю. Вказані гроші він передав продавцю ОСОБА_4 24 червня 2011 року, шлюб з ОСОБА_2 зареєстрував 01серпня 2011 року.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним пункт № 8 договору купівлі-продажу від 06 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Зубковою А. О. по реєстру № 3097.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2020 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач на момент укладення договору купівлі-продажу був обізнаний щодо змісту, значення та правових наслідків правочину, у тому числі і заявою ОСОБА_2 , про що свідчать усі положення вказаного договору та особистий підпис останнього на договорі купівлі-продажу, приватним нотаріусом виконані всі, без виключення, дії, необхідні для посвідчення договору купівлі-продажу у відповідності до законодавства України та нотаріального процесу, перевірені всі документи, які відповідають встановленим вимогам. Договір купівлі-продажу посвідчений із дотриманням норм чинного законодавства, тому, відсутні підстави для визнання його недійсним в частині 8 пункту.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Донецького апеляційного суду від 31 березня 2020 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2020 року ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справа № 460/762/16-ц.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою судді Верховного Суду від 12 червня 2020 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У липні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що відповідно до пункту 8 договору купівлі-продажу житлового будинку нотаріус лише зазначив, що ОСОБА_1 діє за згодою ОСОБА_2 , що підтверджується її заявою. В тексті договору купівлі-продажу нотаріус не відобразив повний текст заяви ОСОБА_2 та не зазначив, що позивач ознайомлений зі змістом цієї заяви.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2020 року до Верховного Суду надійшли заперечення на касаційну скаргу від приватного нотаріуса Слов`янського районного нотаріального округу Зубкової А. О., в яких вона просила залишити оскаржувані судові рішення без змін, оскільки вони прийняті при всебічному та повному з`ясуванні обставин справи, ґрунтуються на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 06 грудня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського районного нотаріального округу Зубковою А. О. у реєстрі за № 3097, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 придбав, житловий будинок АДРЕСА_1 . Пунктом 8 вказаного договору передбачено, що покупець ОСОБА_1 діє за згодою своєї дружини - ОСОБА_2 , що підтверджується відповідною заявою останньої, доданої до цього договору, справжність підпису на якій перевірено нотаріусом (а.с. 4).

Згідно заяви про згоду на купівлю будинку, що підписана 06 грудня 2011 року ОСОБА_2 та зареєстрована приватним нотаріусом Зубковою А. О., ОСОБА_2 надала згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_1 будинку АДРЕСА_1 . Також підтвердила, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їхньою спільною сумісною власністю, а придбаний житловий будинок також буде об`єктом права спільної власності, як такий, що набувається ними за час шлюбу (а.с. 5).

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20 лютого 2015 року розірвано шлюб, укладений 01 серпня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 38).

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2015 року у справі № 243/1530/15-ц, задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 35-37).

Згідно листів Міністерства юстиції України № т-363-0550 від 07 березня 2019 року та № 49792/т-23232/19.1 від 27 грудня 2019 року, наданих на звернення ОСОБА_1 від 21 лютого 2019 року та від 29 листопада 2019 року відповідно, 06 грудня 2011 за реєстровим № 3097 приватним нотаріусом Слов`янського районного нотаріального округу Зубковою А. О. посвідчено між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 . До примірника договору, що зберігається в справах нотаріуса, додано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , видане виконкомом Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області, згідно з яким 01 серпня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, а також заява ОСОБА_2 про згоду на купівлю за спільні сумісні кошти подружжя житлового будинку, справжність підпису на якій (заяві) нотаріусом засвідчена в день посвідчення договору за реєстровим № 3096. Відповідно до пункту 8 договору ОСОБА_1 , як покупець діяв за згодою дружини, що підтверджується її заявою. Також відповідно до тексту договору, нотаріусом роз`яснено сторонам вимоги статті 65 Сімейного кодексу України щодо права подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. На примірнику договору та в графі 7 реєстру для реєстрації нотаріальних дій наявні підписи ОСОБА_1 (а.с. 9-10, 110-112).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю.

Відповідно до статті 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Розпоряджання майном, що є, у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з частиною 2 статті 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до частини 3 статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Оскільки позивач не довів наявність умислу в діях відповідачів щодо введення його в оману, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним пункту № 8 договору купівлі-продажу будинку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 06 грудня 2011 року, позивач перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2 , виданим виконкомом Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області 01 серпня 2011 року.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 квітня 2015 року у справі № 243/1530/15-ц, задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 35-37).

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доводи касаційної скарги про те, що гроші за які позивач придбав житловий будинок, є тільки його особистою власністю є безпідставними, оскільки не підтверджені належними доказами.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивач на момент укладення договору купівлі-продажу був обізнаний щодо змісту, значення та правових наслідків правочину, у тому числі і заявою ОСОБА_2 , про що свідчать усі положення вказаного договору та особистий підпис останнього на договорі купівлі-продажу. Договір купівлі-продажу посвідчений із дотриманням норм чинного законодавства, тому, відсутні підстави для визнання його недійсним в частині 8 пункту.

Безпідставними є посилання касаційної скарги на постанову Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року справа № 460/762/16-ц, оскільки правовідносини у цій справі та у справі, яка переглядається, не є подібними.

Касаційна скарга не містить обґрунтованих посилань на неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, натомість наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 січня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 31 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк