Провадження № 2/742/347/20
Єдиний унікальний № 742/78/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2020 року м.Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого - судді Короткої А.О.,

при секретарі Здоровець Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до свого сина ОСОБА_2 та його дружини ОСОБА_3 про виселення їх з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання їм іншого житла, посилаючись на ті обставини, що він є одноособовим власником вказаного вище будинку, в якому разом з ним проживають відповідачі, які переїхали жити до нього після початку військових дій на Донбасі та зареєструвалися за вказаною адресою, а трохи згодом до них приїхала жити ще і сестра ОСОБА_3 . З цього часу між сторонами почали виникати сварки та конфлікти, зокрема через утримання будинку та оплату комунальних послуг, у зв`язку з чим позивач переїхав жити до своєї сестри. Така ситуація порушує конституційні права ОСОБА_1 та позбавляє його можливості вільно користуватися своєю власністю, у зв`язку з чим він і звернувся до суду з позовом про виселення відповідачів зі свого будинку.

У своєму відзиві відповідачі зазначили про те, що інформація, зазначена ОСОБА_1 у позові, щодо створення йому перешкод у реалізації конституційних прав, не участі в утриманні будинку та прибудинкової території, ремонті та сплаті комунальних платежів, а також щодо застосування до нього погроз та образ не відповідає дійсності.

В судове засідання належним чином повідомлений про день та час розгляду справи позивач та його представник ОСОБА_4 не з`явилися, але від них надійшли заяви про розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися також, хоча про день, час та місце слухання справи були повідомлені вчасно та належним чином, але від їхнього представника ОСОБА_5 до суду була подана заява про розгляд справи за відсутності сторони відповідачів.

Тож, дослідивши матеріали даного цивільного провадження, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 14.01.1992 року (а.п.6-12) ОСОБА_1 є одноособовим власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з домовою книгою (а.п.13-15) та довідкою №4412 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб від 24.09.2019 року (а.п.16) у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані дві особи: власник будинку ОСОБА_1 , 1925 року народження, та його онук ОСОБА_6 , 1974 року народження.

З довідок №7425-74 та №7425-75 від 02.03.2018 року (а.п.67-68) вбачається, що син позивача ОСОБА_2 (а.п.65) та його дружина ОСОБА_3 (а.п.66) були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов будинку, що за адресою: АДРЕСА_2 , такі є задовільними, зокрема у даному приватному будинку чотири кімнати, які обладнані усіма зручностями, мебльовані та зроблено ремонт, позивач ОСОБА_1 та його син ОСОБА_2 живуть у різних кімнатах та користуються одним санвузлом (а.п.69).

З копій листів, адресованих начальником Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області позивачеві (а.п.17-18, 77) вбачається, що ОСОБА_1 дійсно звертався до поліції зі зверненнями, одне з яких стосувалося виселення з його будинку сестри ОСОБА_3 , особа якої не встановлена, однак при неодноразових відвідуваннях будинку, що за адресою: АДРЕСА_2 , її в ньому виявлено не було, а інші звернення виселення зі спірного будинку відповідачів та протиправних дій з боку ОСОБА_2 , яке знайшло своє підтвердження лише частково.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст.319, 321, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб (ч.1 ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР).

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК УРСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням (ч.4 ст.156 ЖК УРСР).

В частині 2 ст.64 ЖК УРСР зазначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що відповідач ОСОБА_2 є його сином, а відповідачка ОСОБА_3 його невісткою, що також підтверджується і копіями відповідних документів, тобто у чіткій відповідності до ч.2 ст.64 ЖК УРСР вони відносяться до членів сім`ї позивача, які, як вони вказують про це у своєму відзиві, пов`язані з відповідачем спільним побутом, регулярно сплачують комунальні платежі за користування нині спірним будинком, постійно здійснюють ремонтні роботи у ньому та займаються його благоустроєм.

Крім того, за адресою: АДРЕСА_2 , 02.03.2018 року відповідачі були взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, що свідчить про те, що вселилися вони у дане житло виключно за згодою його власника.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК СРСР на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб виселення винних провадиться без надання їм іншого жилого приміщення у тих випадках, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Однак позивачем не було надано суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що відповідачі руйнують чи псують належне йому жиле приміщення, використовують його не за призначенням чи не проводять оплати комунальних послуг та ремонтних робіт. Навпаки, у відзиві ними було зазначено про те, що саме вони доглядають за позивачем та займаються благоустроєм будинку, що за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки через похилий вік та стан здоров`я ОСОБА_1 фізично цього робити не може, що також узгоджується і з даними з акту обстеження матеріально-побутових умов даного будинку, відповідно до якого такі є задовільними, а у будинку зроблено ремонт.

Крім того, позивачем не зазначено також і про те, яким саме чином та чи систематично відповідачі порушують правила співжиття, що робить неможливим для нього проживання з ними в одному будинку, а вказує лише періодичне виникнення між ними конфліктних ситуацій, зокрема через приїзд погостювати сестри відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_7 , присутність якої у будинку не змогли зафіксувати навіть працівники поліції при виході за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, дійсно, позивач декілька разів звертався до Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області, але також з вимогами про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з належного йому будинку, у зв`язку з чим йому і було рекомендовано звернутися до суду з даним позовом.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, а позбавлення права на житло має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Оскільки у справі, що розглядається, ОСОБА_1 добровільно вселив до належного йому будинку свого сина та невістку, які відповідно до нині чинного законодавства України є членами його сім`ї, а у судовому засіданні ним не було доведено жодної з обставин, необхідних для виселення відповідачів без надання їм іншого житла, то суд приходить до беззаперечного висновку про те, що лише через непорозуміння між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не можуть бути позбавлені гарантованого їм права на житло та виселені без надання іншого житлового приміщення, приймаючи до уваги також і те, що вони вже були позбавлені свого конституційного права на житло у м.Донецьку через ведення там бойових дій.

Ні підставі наведеного вище та ст.41 Конституції України, ст.319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.64, 116, 150, 156 ЖК УРСР, керуючись ст.258-259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернігівського апеляційного суду через Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 28.09.2020 року.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.О.Коротка