Справа № 361/4535/19
Провадження № 2/361/522/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 серпня 2020 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Селезньової Т.В., при секретарях Мельниченко Я.І., Лопатинській С.А., за участю позивача ОСОБА_1 , представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 , представника відповідача ОСОБА_5 , розглянувши в порядку загального позовного провадження в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, про визнання права власності на частину земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог та підстав:

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить:

1) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.10.2016р., за № 2-22021, видане ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,25га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:0086, за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 52/100 частини даної земельної ділянки, що становить 0,13га від земельної ділянки площею 0,25га, кадастровий номер :01:0086, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_1 .

Даний позов обґрунтовано тим, що у 1999 році він успадкував Ѕ частину домоволодіння за вказаною вище адресою, яке належало його батькові ОСОБА_6 , іншу частину успадкувала його мати ОСОБА_7 (з 2002 р. після реєстрації шлюбу прізвище ОСОБА_8 ). Рішенням суду від 10.05.2010р. дане домоволодіння було поділено між співвласниками (ним і матір,ю) в натурі, він отримав частину будинку, що становить 52/100 частки від цілого, а відповідач ОСОБА_7 отримала частину будинку, що становить 48/100; даним рішенням не було визначено порядок поділу земельної ділянки, закріпленої за вищевказаним домоволодінням, між співвласниками. З архівного витягу від 10.04.2019р. йому стало відомо, що Рішенням виконкому Гоголівської сільської ради від 13.10.1997р. земельна ділянка площею 0,25га, кадастровий номер :01:0086, за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташоване будинковолодіння, була передана у приватну власність його матері ОСОБА_9 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла, залишила заповіт всього належного їй майна дочці - ОСОБА_4 (відповідачці),у склад спадкової маси увійшла і вказана земельна ділянка площею 025га, яка закріплена за будинковолодінням, під забудову. 6.10.2016. ОСОБА_4 на дану земельну ділянку було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом (оспорювань позивачем) і право власності на вказану земельну ділянку перейшло до відповідачки. Позивач вважає, що земельна ділянка , на яку видано свідоцтво, не належала на день смерті матері ОСОБА_10 , оскільки після поділу будинковолодіння в натурі в 2010 році її право власності на 52/100 від 0,25га вказаної земельної ділянки припинилось з підстав, зазначених у ст.120 ЗК України, якою передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, що перебуває у власності іншої особи, автоматично (в силу закону, без оформлення припинення права будь-якими актами та документами) припиняється право власності цієї особи на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт; а до особи, що набула право власності на будинок, будівлю, розміщені на цій земельній ділянці, переходить право власності/користування на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені. Оскільки законодавчо закріплено (ст.120 ЗК) принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розташовані, тому з моменту набрання рішенням від 10.05.2010р. законної сили у ОСОБА_10 припинилось право власності на 52/100 частини земельної ділянки, а у нього, позивача, відповідно таке право виникло. Відповідачка не визнає його, позивача, право власності на вказані 52/100 частки земельної ділянки, посилаючись на наявність у неї свідоцтва про право на спадщину на всю земельну ділянку площею 0,25га, тому його право підлягає захисту у спосіб, передбачений п.1ч.2 ст.16 ЦКУ. З огляду на це і свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане відповідачці, на підставі якого вся земельна ділянка площею 0,25га перейшла у власність відповідачці, підлягає визнанню недійсним (пп.4 ч.2 ст.16 ЦК України).

Позиція відповідача:

Відповідач подала відзив на позов, в якому заперечувала проти заявлених позовних вимог, виклавши такі доводи: після поділу будинку в натурі судовим рішенням від 10.05.2010р. між сторонами існував конфлікт з приводу користування надвірними спорудами, які не були розділені, і ОСОБА_11 зверталась до суду з приводу поділу спільних споруд, з приводу усунення перешкод у користуванні, і в указаних цивільних справах був поданий державний акт на земельну ділянку на її ім,я, тобто позивач однозначно не пізніше 2009року дізнався про такий державний акт і про право власності матері на земельну ділянку, і дане право не оспорював та не доводив своїх прав на ділянку чи її частину. Тому на думку відповідача позивач пропустив строк позовної давності відповідно до ст.267 ЦПКУ, що є підставою для відмови позивачу у позові. Крім того, посилання позивача на ст.120 ЗК України в редакції 2002 року відповідач вважає неправильними, оскільки правовідносини між сторонами з приводу землі виникли після реєстрації ОСОБА_12 права власності на частину будинку в 1999році, тобто до набрання чинності ЗК України 2002року. Також відповідач послалась на те, що позивач не оспорює рішення виконкому від 13.10.1997р. , на підставі якого матері ОСОБА_11 був виданий державний акт на земельну ділянку. Крім того відповідач не згодна з визначенням позивачем його права на 52/100 частки домоволодіння, а не Ѕ частку - у відповідності до набутого права в порядку спадкування після батька. Відповідно вважає, що матері і відповідно їй в порядку спадкування належить Ѕ частка будинку і споруд, а не 48/100, як зазначає позивач; а рішенням суду від 10.05.2010р., на яке посилається позивач як на підставу набуття ним права власності на частину будинку, було лише поділено будинок між співвласниками з відступленням від рівності часток, але залишається зареєстрованим право власності матері і відповідно відповідачки - на Ѕ частку в домоволодіння. Посилається на те, що між сторонами судовим рішенням були розділені господарські споруди і будівлі, тому відсутнє порушення прав позивача у користуванні земельною ділянкою. Не згодна з тлумаченням позивачем підстави набуття матір,ю права власності на частку будинку: майно нею набуте не в порядку спадкування після чоловіка, а з підстав ст.22 КпШС (набуте подружжям у шлюбі у спільну сумісну власність). Земельна ділянка набута ОСОБА_7 в особисту власність, і спору між подружжям ОСОБА_13 (батьків) з приводу земельної ділянки не було. Вважає, що позивач не набув права власності на земельну ділянку, земельна ділянка ціла належала матері на день її смерті, тому є спадковим майном, і вона, відповідачка, як єдиний спадкоємець за заповітом, набула право власності на це майно спадкодавця з законних підстав, свідоцтво видано законно і відсутні підстави для його скасування, та для визнання за позивачем права власності як на 52/100 частину земельної ділянки так і на 1/2. Просила у позові відмовити.

Подані сторонами заяви та клопотання та проведені процесуальні дії:

Ухвалою суду від 11.07.2019р. відкрито провадження у даній справі, розгляд справи здійснюватиметься за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

10.10.2019р. та 19.11.2019р. відповідач ОСОБА_4 подала заяву про застосування строків позовної давності.

Ухвалою суду від 19.11. 2019р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У відповіді на відзив і на заяву про застосування позовної давності (позивачем названий документ як заперечення на відзив) позивач не погодився з пропуском ним строку позовної давності, пославшись на те, що його права були порушені саме видачею оспорюваного ним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тобто 6.10.2016р., відповідно він не пропустив строк позовної давності за даною вимогою, і що порушенням є саме видача вказаного свідоцтва, через що він не може отримати відповідний документ на свою частину земельної ділянки, яка належить йому з підстав ст.120 ЗК України. Також наполягав на тому, що правовідносини між ним і відповідачкою виникли саме в 2016 році, тому має бути застосована саме вказана норма земельного законодавства, і крім того попередня редакція (ст.30) містила аналогічну норму.

Суд з,ясував у позивача та його представників підстави, з яких позивач просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину і з яких підстав позивач просить визнати за ним право власності на 52/100 частин земельної ділянки. Позивач та його представники уточнили, що позивач просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину в цілому з підстав ст.1301 ЦК України, а саме з підстав порушення прав інших осіб (прав позивача). Вважає, що право власності матері на земельну ділянку припинилось саме з набранням законної сили рішенням суду 2010року про поділ будинку в натурі, і відповідно саме тоді у позивача виникло право власності на спірну частину земельної ділянки, на захист якого він звернувся до суду. Наявність свідоцтва про право на спадщину є перешкодою позивачу у здійсненні ним своїх прав - у отриманні документів на належну йому частину земельної ділянки (яка належить йому). Вважає за необхідне визнати недійсним вказане свідоцтво в цілому, оскільки закон не передбачає визнання його недійсним в частині. Не оспорює спадкові права відповідачки відносно іншої частини земельної ділянки. Вважає, що Свідоцтво видано незаконно, нотаріус не з,ясував, яке майно належало спадкодавцю, зокрема, не врахував, що будинок був поділений і згідно ст.120 ЗК України в редакції, чинній на момент поділу будинку (2010рік) та за ст.377 ЦКУ право власності на 52/100 частини земельної ділянки разом з поділом будинку і виділом 52/100 частини будинку позивачу - припинилось у ОСОБА_10 і перейшло до ОСОБА_1 - саме це є підставою для виникнення у ОСОБА_1 права власності на вказану частину земельної ділянки, за якою слід розглядати даний позов. Вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним позивачем визначається як перша основна, а вимога про визнання права власності на 52/100 частину земельної ділянки як друга, яка має розглядатись наступною, і право власності за позивачем має бути визнане з тих підстав, що відповідачка не визнає права позивача на частину земельної ділянки, набуту ним як наслідок поділу будинку в 2010році, тому він просить це право підтвердити судовим рішенням. Має бути визнане за позивачем право власності саме на 52/100 частину земельної ділянки - у точній відповідності до того, яка частина будинку була виділена йому в натурі названим судовим рішенням.

Відповідач наполягав на тому, що за вимогами про визнання права власності на частину земельної ділянки позивач пропустив строк позовної давності, оскільки про державний акт на ім.,я матері знав давно, і точно не пізніше 2010року (розгляд спору в суді), і його не оспорював; при поділі будинку в натурі питання про визнання його прав на земельну ділянку так само не ініціював і не оспорював право власності матері на земельну ділянку, і що в цілому позивач якщо і може претендувати на певну частку в земельній ділянці, то лише в розмірі, необхідному для обслуговування належної йому частки будинку, але не у відповідності до частки у праві власності, але і таких позовних вимог позивач не заявляв і не заявляє, пропустивши строк позовної давності у три роки з виникнення у нього права власності на частку будинку в 1999році. Звернув увагу, що право власності позивача на 52/100 частки в будинку не було зареєстровано у державному реєстрі, тому нотаріус , видаючи свідоцтво, виходив з даних в реєстрі і з того, що земельна ділянка зареєстрована на праві власності за спадкодавцем. Свідоцтво видано правильно і відсутні підстави для його скасування.

Встановлені судом фактичні обставини справи:

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.03.1999р. ОСОБА_1 успадкував Ѕ частину житлового будинку з відповідною частиною житлових будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 , що належала його батьку ОСОБА_6 .

Дана частина будинку (1/2) з відповідною частиною надвірних будівель належала спадкодавцю ОСОБА_6 на підставі свідоцтва на право власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Броварської районної ради 20.07.1991р.

Згідно відомостям з свідоцтва про право на спадщину, виданого ОСОБА_1 в 1999р. - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Друга половина будинку з відповідною частиною надвірних споруд - 1/2 частка - належала ОСОБА_7 (пізніше прізвище у шлюбі змінено на ОСОБА_14 ) на підставі свідоцтва про право власності, виданого Броварською районною державною нотаріальною конторою 23.03.1990р. (так вказано в свідоцтві про право на спадщину, виданому 20.07.2016р. ОСОБА_4 в порядку спадкування після ОСОБА_14 )

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленим 11.05.2010р. у справі за позовом ОСОБА_14 до ОСОБА_1 про поділ будинку в натурі та про вселення, - даний будинок поділено в натурі між ОСОБА_1 та ОСОБА_14 ; даним рішенням позивачці ОСОБА_14 виділено частину будинку, що становить 48/100; відповідачу ОСОБА_15 виділено частину будинку, що становить 52/100; на ОСОБА_1 покладено зобов`язання виконати певні будівельні роботи по переобладнанню виділеної частини в окрему ізольовану квартиру; на сторони покладено обов`язки виконати роботи по переобладнанню виділеної частини в окрему ізольовану квартиру за власний рахунок; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_14 грошову компенсацію за збільшення частки; ОСОБА_14 вселена у виділену їй частину будинку , на ОСОБА_1 покладено обов`язок не чинити перешкоди у користуванні. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19.01.2011р. рішення залишено без змін.

В рішенні Броварського міськрайонного суду Київської області від 11.05.2010р. є посилання на те, що право власності на Ѕ частину будинку ОСОБА_14 набула на підставі свідоцтва про право власності від 23.03.1999р.

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (відомості з свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого ОСОБА_4 в 2016р.).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.07.2016р. ОСОБА_16 успадкувала Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 , - в порядку спадкування після смерті ОСОБА_14 .

Таким чином, сторони набули право власності на належні їм частки (по Ѕ) в порядку спадкування після смерті батьків: позивач - після батька ОСОБА_6 , відповідачка - після матері ОСОБА_10 .

З пояснень сторін (хоча доказів і не надано), встановлено, що при житті ОСОБА_14 подавала до суду позов до ОСОБА_1 про поділ надвірних споруд, які рішенням від 2010року не були поділені і залишались у спільному користуванні співвласників. Під час знаходження даної цивільної справи у суді ОСОБА_14 померла, її правонаступником у вказаній справі була залучена її дочка і спадкоємець, що прийняла спадщину - ОСОБА_4 (відповідач у даній справі). Після здійснення правонаступництва у справі було ухвалено рішення про поділ надвірних споруд.

В жодному з вказаних рішень суду питання щодо земельної ділянки не вирішувалось, і таких позовних вимог не було заявлено.

Згідно архівного витягу з рішення Виконкому Гоголівської сільської ради Броварського району Київської області № 108 від 13.10.1997р. - даним рішенням ОСОБА_7 передано у приватну власність земельну ділянку по АДРЕСА_2 , площею 0,25га. - саме та земельна ділянка, на якій розташоване дане домоволодіння.

З свідоцтва про право на спадщину, яке було видане 06.10.2016р. ОСОБА_4 в порядку спадкування після ОСОБА_10 - земельна ділянка 0,25га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:0086, за адресою: АДРЕСА_1 , належала спадкодавцю ОСОБА_10 на підставі державного акту на право приватної власності на землю 11-КВ №099029, виданого 03.12.1998р. Гоголівською сільською радою на підставі рішення Виконкому Гоголівської сільської ради Броварського району Київської області № 108 від 13.10.1997р.

(дане свідоцтво і вказана у ньому земельна ділянка є предметом спору у даній справі).

Згідно довідки Гоголівської сільської ради від 30.05.2018р. № 708 встановлено, що частина житлового будинку, який належить ОСОБА_15 , розташована на земельній ділянці, кадастровий номер :01:0086, площею 0,25га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дана земельна ділянка перебуває у власності співвласника будинку ОСОБА_4 .

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права:

Згідно приписів ст.12, ст.13 ЦПК України суд у порядку цивільного судочинства розглядає справу виключно в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих належних та допустимих доказів, і саме позивачу за законом надано право і можливість обирати спосіб захисту своїх прав, самостійно визначати спосіб звернення до суду, предмет і підстави позову, а також обов`язок по доказуванню наявності порушення, факту порушення відповідачем (відповідачами) та можливості захисту (відновлення) порушеного права у обраний ним спосіб.

Відповідно до положень ч. 3 ст.12 та ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2 ст. 263 ЦПК України). Частиною 5 статті 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Застосовані норми матеріального права:

Прийняття позивачем спадщини після батька і набуття у зв`язку з цим певних прав врегульоване чинним на той час законом, а саме ЦК УРСР.

Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцю з моменту відкриття спадщини.

(Відкриттям спадщини є день смерті спадкодавця).

Особливостей спадкування прав на землю ЦК УРСР не передбачав.

Згідно статті 22 Земельного Кодексу України 1990року, -

1. Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно статті 23 ЗКУ 1990року - Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Згідно ст.30 Земельного кодексу України 1990 року - При переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67

цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог ст. 23 цього Кодексу.

(Стаття 67 ЗКУ 1990р. встановлювала, що розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: зокрема, у сільських населених пунктах - 0,25 гектара.)

Згідно ст.120 ЗК України від 25.10,2001р., введеного в дію з 1.01.2002р., - 1. При переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. 4. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Згідно приписів ст.120 ЗКУ в редакції із змінами, внесеними згідно із Законом N 997-V (997-16) від 27.04.2007; в редакції Закону N 1702-VI (1702-17)від 05.11.2009: 1. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною

ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. 4. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. 6. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Відповідно до приписів Закону «Про власність» в редакції від 11.04.1995р., чинного до введення в дію нового ЦК України (чинний з 1.01.2004р.), який регулював правовідносини з приводу власності станом на момент виникнення у позивача права власності на частку у будинку,

Стаття 12 Закону: Підстави виникнення права приватної власності. ч2. Громадянин набуває права власності … а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Стаття 14 Закону: Громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: зокрема, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у

разі: зокрема, одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну. ( Стаття 14 в редакції Закону N 3180-12 від 05.05.93)

Стаття 51. Захист права власності на землю. Ч.1. Громадянин не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку поза його волею інакше, як на підставі рішення суду, у випадках, передбачених законодавчими актами України. ( Пункт 1 статті 51 із змінами, внесеними згідно із Законом N 3180-12 від 05.05.93 )

Згідно ст.377 ЦК України, введеного в дію з 1.01.2004р., - до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Стаття 377 в редакції Закону № 1702-VI від 05.11.2009\

Редакція ст.377 ЦКУ на 5.11.2009 була викладена так: 1. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

(Подібної норми ЦК УРСР та/або закон «Про власність» не містив).

Прийняття спадщини відповідачкою після матері регулюються Цивільними Кодексом України , введеним в дію з 01.01.2004р.

За ст.1217 ЦКУ спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 цього Кодексу.

Згідно ст. 1225 ЦК України , ч.1. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. 2. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. 3. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Згідно ст.1296 ЦКУ, ч.1. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. 2. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. 3. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно ст.1297 ЦКУ, ч.1. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 2. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Згідно ст.1298 ЦКУ - Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Згідно ст.1299 ЦКУ - 1. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов`язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). 2. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Згідно ст.1300 ЦКУ, ч.1. За згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. 2. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. 3. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Строк починає перебіг з дня, коли особа дізналась або мала дізнатись про порушення її права.

Для цілей розгляду даної справи суд бере до уваги і виходить з того, що право власності сторін є похідним від прав власності спадкодавців і існує виключно в тих межах, в яких такі права були у спадкодавців.

Суд виходить з того, що не відбулось переходу права власності між сторони або між їхніми спадкоємцями; також не відбулось переходу права власності до сторін на нерухоме майно внаслідок його відчуження іншими особами або між сторонами.

Перехід прав до сторін в порядку спадкування (фактичне правонаступництво), тобто конкретному спадкоємцю від конкретного спадкодавця, окремо один від одного. Відповідно права у спадкоємців виникли з моменту відкриття спадщини (смерті спадкодавця), і набуття таких прав закон не пов,язує з моментом реєстрації (законодавче виключення).

Натомість набуття сторонами або окремо кожною з сторін інших прав, пов`язаних з власністю, але не в порядку спадкування, - пов,язується з моментом державної реєстрації таких прав ( у відповідності до введення в дію відповідних норм цивільного кодексу щодо такої реєстрації).

Набуття прав і порядок набуття регулюється законом , чинним на момент набуття права.

З наведених доказів у їх сукупності слід встановити, що право власності на вказаний будинок у перших співвласників ОСОБА_6 і ОСОБА_11 (які є фактично первісними набувачами майна внаслідок їх волевиявлення) - не визначалось як спільна сумісна власність подружжя, а було кожним з них набуте у власність у визначених частках (спільна часткова власність з рівними частками).

Також встановлено, що право власності на спірну земельну ділянк, кадастровий номер :01:0086, за адресою: АДРЕСА_1 , (спірна ділянка) ОСОБА_11 набула на підставі державного акту, виданого їй 03.12.1998р., тобто вже після набуття обома першими співвласниками права власності на належні кожному з них частки у будинку, і крім того, право власності ОСОБА_11 на вказану земельну ділянку набула вже після смерті ОСОБА_6 (так як за чинним на той час законом право власності на земельну ділянку набувалось з моменту видачі державного акту).

Позивач посилається на ст.120 ЗК України як на підставу автоматичного набуття позивачем права власності на частину земельної ділянки при набутті права власності на частину будинку (при поділі будинку). З таким тлумаченням закону суд не погоджується, виходячи з наступного:

Помилковим є визначення позивачем моменту набуття права власності на Ѕ або на 52/100 частини будинку лише з дати набрання законної сили рішенням суду про поділ будинку між двома співвласниками (рішення 2010року, набрало законної сили: січень 2011р.).

В дійсності і у відповідності до приписів закону, що регулює спірні правовідносини, позивач набув право власності на Ѕ частину будинку і відповідну частину надвірних споруд в порядку спадкування, тобто в день відкриття спадщини (день смерті спадкодавця) - 1998рік.

При певних обставинах можна б було визначати, що разом з набранням вказаним судовим рішенням законної сили (про поділ майна між співвласниками) до позивача перейшло право власності на додані йому 2/100 домоволодіння внаслідок збільшення його частки при поділі спільного майна в натурі, але це не дає підстав для перенесення моменту набуття позивачем права власності на всі 52/100 частки або на Ѕ частку, оскільки позивач право власності на частку у будинку набув не в порядку поділу майна, а в порядку спадкування.

Вказана норма закону (ст.120 ЗКУ), як така, що була введена в дію з 2002 року (і існувала в різних редакціях), не має зворотної дії у часі, не застосовується до спірних правовідносин. Застосовною у цьому розумінні могла б бути відповідна норма закону, чинного на день набуття права власності, - ст.30 ЗК України 1990року.

Спадкодавець ОСОБА_6 на день набуття ним права власності на частку у будинку, не був власником земельної ділянки, і більш того, земельна ділянка ще взагалі не була передана у приватну власність будь-якій особі, тому разом з набуттям права власності на частину будинку він не міг (не було правових і законних підстав) набути і не набув право власності на земельну ділянку чи її частину.

ОСОБА_6 разом з набуттям права власності на частину будинку не набув права власності на частину земельної ділянки і в порядку переходу такого права від іншого приватного власника за приписами ст.30 ЗК України 1990р. (ні на частину, рівну частці у праві власності на будинок, ні у частині, що знаходиться під будинком та необхідній для обслуговування будинку, ні на підставі певного правочину). Автоматичного переходу до набувача будівлі права власності на землю, яка знаходилась у державній власності, закон не передбачав. Для набуття земельної ділянки у власність закон встановлював певний порядок.

ОСОБА_6 станом на день його смерті не набув у власність земельну ділянку чи її частину (враховуючи, що державний акт на земельну ділянку був виданий ОСОБА_7 вже після його смерті). Станом на день смерті ОСОБА_6 земельна ділянка або її частина ні співвласнику будинку ОСОБА_11 , ні самому ОСОБА_6 на праві власності ще не належала, перебувала у державній власності, і в цілому права на вказану земельну ділянку у співвласників будинку могли визначатись лише як право користування цією земельною ділянкою з відповідним цільовим призначенням. (Доказів, які б конкретно визначали вид права співвласників будинку станом на момент набуття ними права власності на частки у будинку, - сторони не надали, але однозначно це не було право власності).

Тому у разі застосування приписів ст.30 ЗКУ 1990р. - дана норма могла б бути застосована виключно для переходу до набувача будинку (частини будинку) права користування земельною ділянкою (її частиною), але не права власності на неї чи на її частину.

Оскільки станом на день смерті ОСОБА_6 і відповідно на день відкриття спадщини після смерті ОСОБА_6 - вказана земельна ділянка або її частина не знаходилась у власності спадкодавця , - тому вказана земельна ділянка не увійшла в спадкову масу, і її спадкування позивачем не відбулось, а спадкування права користування чи іншого майнового права щодо земельної ділянки закон, що регулював спадкові правовідносини на день відкриття спадщини і оформлення позивачем спадкових прав (ЦК УРСР) не передбачав. (Для даних правовідносин ст.1225 ЦК України, введеного в дію з 01.01.2004р., не застосовується).

Таким чином, спадкоємець ОСОБА_1 в порядку спадкування після батька набув право власності виключно на те майно, яке належало спадкодавцю на праві власності на день відкриття спадщини (його смерті) - 1/2частину будинку і надвірних споруд, і відповідно позивач ОСОБА_1 не набув в порядку спадкування після батька права власності на земельну ділянку чи на її частину.

Позивач набув право власності на частину будинку в порядку спадкування в день відкриття спадщини (смерті батька): ІНФОРМАЦІЯ_2 , незалежно від того, коли було йому видане свідоцтво про право на спадщину, і незалежно від того, коли буде розділене спільне майно між співвласниками.

У разі, якщо позивач вважав порушеними його права, пов`язані з спадковим майном та розпорядженням ним, зокрема його земельні права, або якщо позивач вважав, що майнові права спадкодавця були порушені при його житті, але спадкодавець не встиг при житті їх захистити, то позивач як правонаступник спадкодавця у майнових питаннях, мав право вчасно ініціювати захист таких порушених земельних прав. В тому числі, у зв`язку з тим, що після смерті спадкодавця ОСОБА_6 другий співвласник будинку ОСОБА_11 отримала державний акт і право власності на всю земельну ділянку, на якій розташований будинок, що знаходиться у спільній часткові власності, то позивач, у разі, якщо вважав його права на земельну ділянку даним державним актом порушеними, мав право захищати такі права у судовому порядку, чого вчасно не зробив, і не оспорив набуття другим співвласником права власності на всю земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будинку і надвірних споруд у будь-який передбачений законом спосіб захисту, і не ініціював позову про визнання за ним (чи переводу на нього) відповідних прав на земельну ділянку (на її частину). (При цьому суд звертає увагу, що дана справа розглядається виключно в межах заявлених позовних вимог і з підстав , зазначених позивачем).

Щодо заявленого позову: щодо автоматичного набуття позивачем права власності на 52/100 частин земельної ділянки при поділі будинку у судовому порядку, то суд не вбачає підстав для визнання за позивачем права власності з вказаних ним підстав, оскільки в 2010році не відбулось набуття права власності, яке вже було позивачем набуте в порядку спадкування раніше. Тому даний момент (момент поділу і виділу частки в натурі, в тому числі і збільшеної у порівнянні з ідеальною часткою у праві спільної часткової власності) не є таким набуттям права власності чи таким переходом права власності від одної особи до іншої, про що йдеться мова в ст.120 ЗК України і у відповідній нормі цивільного законодавства (ст.377 ЦКУ).

Таким чином, в межах заявленого позову і в межах тих підстав, на які посилається позивач, відсутні законні підстави для визнання за ним права власності на 52/100 частки спірної земельної ділянки, які за тлумаченням позивача він автоматично разом з поділом будинку набув у власність.

Позивач посилається на законодавчо закріплений принцип слідування землі за будинком, але даний принцип не може бути розтлумачений так безмежно широко, і зокрема, не дає підстав для визнання за позивачем (в межах позовних вимог і вказаних позивачем підстав) автоматично виниклого у нього права власності на частину земельної ділянки, враховуючи хронологічну послідовність набуття учасниками спірних правовідносин прав на будинок і на земельну ділянку, враховуючи момент набуття позивачем права власності на частину будинку і підставу набуття (спадкування). Тим більше відсутні підстави для автоматичного (за виразом позивача) набуття ним права власності на частку земельної ділянки, рівну частці у праві власності на будинок.

Таким чином, в межах обраного позивачем способу захисту його права власності на нерухоме майно, не встановлено підстав для визнання за ним права власності на частину земельної ділянки, вказану позивачем, і не встановлено таких порушень прав позивача, які б підлягали захисту в межах обраного ним способу захисту.

Щодо оспорювання свідоцтва про право на спадщину, виданого відповідачці, то суд виходить з наступного:

Що стосується строку позовної давності, то суд виходить з наступного:

В даному випадку, за заявленими позовними вимогами застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Оскільки позивач оспорює свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06.10.2016р., до суду з даним позовом звернувся 24.06.2019р., то строк позовної давності за даною позовною вимогою позивачем не пропущений.

Натомість є підстави для відмови у позові по суті:

Станом на день смерті спадкодавця ОСОБА_14 , вказана земельна ділянка була зареєстрована за нею на праві власності. Враховуючи, що ні при житті спадкодавця, ні станом на день смерті спадкодавця, ні станом на день оформлення відповідачкою своїх спадкових прав та видачі оспорюваного свідоцтва право власності спадкодавця на вказану земельну ділянку ніким не було оспорене, і за принципом презумпції правомірності набуття права, - дане майно було таким, на яке відкрилась спадщина, і відповідно були всі підстави для видачі відносно нього свідоцтва про право на спадщину.

Відповідач є спадкоємцем за заповітом, і спадкові права відповідачки позивач не оспорює, сам не претендує на спадщину після матері, та/або на обов`язкову частку у спадщині, тому відповідачка є єдиним спадкоємцем, який спадщину прийняв, і який набув право власності на все успадковане ним майно у повному обсязі прав, тобто на все майно, яке належало спадкодавцю на правів власності на день його смерті.

Таким чином, нотаріус мав всі законні підстави видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом відповідачці на все спадкове майно, в тому числі і на вказану земельну ділянку. При цьому суд враховує, що позивач не звертався до нотаріуса з відповідною заявою про наявність у нього прав на вказане майно, не звернувся під час оформлення спадкових прав (від відкриття спадщини до видачі свідоцтв) до суду з відповідним позовом - що могло б бути підставою нотаріусу для призупинення видачі свідоцтва відповідачці на період до вирішення спору по суті.

При цьому також враховується, що в державному реєстрі речових прав були чинні відомості про право власності спадкодавця на вказане майно, був наявний правовстановлюючий документ (державний акт, який не оспорений), у державному реєстрі були відсутні будь які заборони та обтяження вказаного спадкового майна. Тому нотаріус станом на день видачі свідоцтва відповідачці також не мав законних підстав для відмови у його видачі.

Крім того у державному реєстрі були відсутні відомості про реєстрацію позивачем його права власності на 52/100 частину будинку за рішенням суду і відсутні відомості про наявність у позивача певних прав на вказане спадкове майно.

Свідоцтво видане законно, і відсутні підстави для визнання його недійсним.

Суд також враховує, що позивач просить визнати недійсним свідоцтво в цілому, натомість не наводячи для цього законних підстав. Позивач посилається на порушення прав інших осіб, зокрема прав позивача, але і за позицією самого позивача, позивач межі наявного у нього права визначає часткою (52/100), тому у будь-якому випадку відсутні підстави для визнання свідоцтва недійсним в цілому, оскільки у будь-якому випадку в іншій частині спадкові права відповідачки відносно вказаного майна є безспірними і безумовними.

Суд враховує, що в межах заявленого позову відсутні підстави для визнання права власності позивача на вказану ним частку земельної ділянки (52/100), або на її Ѕ частку (відповідно до успадкованої), а щодо наявності чи відсутності у позивача інших прав на певну частину земельної ділянки, необхідну для обслуговування належної йому частини будинку - то вирішення таких питань знаходиться поза межами розгляду даної справи, виходячи з принципу змагальності і диспозитивності у цивільному судочинстві.

Таким чином, в межах даного позову і наданих доказів, судом не встановлено підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого відповідачу, і не встановлено підстав для визнання за позивачем права власності на 52/100 частини земельної ділянки. У позові в цілому слід відмовити.

Щодо судових витрат:

Згідно ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд у позові відмовляє, то судові витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.11,12,13,81, 263, 264, 265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 06.10.2016р. ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,25га, кадастровий номер :01:0086, за адресою: АДРЕСА_1 , та про визнання за ОСОБА_1 права власності на 52/100 частини земельної ділянки - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не буде вручене в день його складення, має право на поновлення строку оскарження, якщо апеляційна скарга буде ним подана протягом тридцяти днів з дня вручення копії рішення. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду безпосередньо, або - згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК України - через Броварський міськрайонний суд Київської області.

Відповідно п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину суд за заявою учасників справи поновлює процесуальні строки встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними, і такими, що зумовлені обмеженнями впровадженими у зв?язку з карантином.

Повне рішення виготовлено 12.08.2020р.

Суддя Т.В. Селезньова