22-ц/804/2601/20
239/365/17

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2020 року місто Маріуполь

справа № 239/365/17

провадження № 22-ц/804/2601/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Пономарьової О.М.,

суддів Попової С.А., Ткаченко Т.Б.,

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Селидівського міського суду Донецької області у складі судді Капітонова В.І. від 11 червня 2020 року, дата складання повного тексту рішення 17 червня 2020 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, посилаючись на те, що він є власником нерухомого майна, а саме будівель і споруд, торгівельних павільйонів, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , які надає в оренду за цільовим призначенням для розміщення торгівельних місць та функціонування міського ринку.

Відповідач без погодження з позивачем займала торгівельний павільйон 13 у першому ряді та здійснювала торгівельну діяльність з 01 жовтня 2015 року по 06 квітня 2017 року.

У жовтні 2015 року позивач запропонував відповідачу узгодити правовідносини по використанню нерухомого майно, а саме укласти договір оренди, від підписання якого відповідач відмовилась.

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20 червня 2016 року у справі №239/687/15ц позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача звільнити торгівельний павільйон задоволено.

Відповідачем не здійснено добровільного повернення торгівельного павільйону, тому павільйон був звільнений та прийнятий комісією, що створена позивачем у квітні 2017 року.

На підставі ст. 1212-1214 ЦК України позивач вважав, що відповідач безпідставно користувалась та володіла торгівельним павільйоном, а також зберігала у себе майно кошти за оренду торгівельного павільйону, просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у розмірі 65 469,00 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 11 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 65 469 грн та у відшкодування витрат по сплаті судового збору 654 грн 70 коп.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 пропонував ОСОБА_2 укласти договір оренди від 01 жовтня 2015 року № 25, предметом якого є нежитлове приміщення ряд №1, павільйон № НОМЕР_1 площею 50 кв.м, розташоване на території ринку з продажу продовольчих та непродовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , та п. 5.1 якого було визначено розмір орендної плати 3 700 грн щомісячно, від чого відповідач відмовилась.

Факт користування відповідачем вказаним торгівельним павільйоном встановлено судовим рішенням у справі № 239/687/15-ц. Відповідно до акту прийому-передачі торгівельного павільйону від 06 квітня 2017 року спірний павільйон прийнято позивачем в присутності комісії у складі п`яти осіб і звільнено від товару, обладнання та особистих речей ОСОБА_2 .

На підтвердження розміру орендної плати позивачем надано копії договорів, укладених з іншими особами, які здійснюють підприємницьку діяльність за вказаною у позові адресою, відповідно до яких орендна плата за користування павільйоном площею 25 кв.м складала 1 850 грн на місяць.

Оскільки відповідач займала павільйон площею 50 кв.м, вартість його оренди визначена 3 700 грн на місяць.

Суд взяв до уваги, що відповідачем за період з 09 листопада 2015 року по 15 листопада 2015 року сплачено 720 грн, а у жовтні 2015 року за користування торгівельним павільйоном сплачено 411,00 грн, і погодився із наведеним позивачем розрахунком, дійшов висновку про те, що за період з 01 жовтня 2015 року по 06 квітня 2017 року розмір коштів, який зберігала у себе ОСОБА_2 , не виконуючи обов`язок зі сплати за користування належним позивачу майном, становить 65 469 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

22 липня 2020 року відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Селидівського міського суду Донецької області від 11 червня 2020 року та зменшити суму стягнення грошових коштів до 51 428 грн, розстрочити виконання рішення суду строком на 48 місяців в наступному порядку: 47 місяців 1 070 грн, останній 48 місяць 1 138 грн.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що постановою Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у справі №239/363/17 встановлено, що з 2015 року між ОСОБА_1 та користувачами належних йому торгівельних павільйонів укладались договори на користування з ціною, яка дорівнювала 360 грн на тиждень, тож саме з цієї суми і потрібно розраховувати заборгованість.

Матеріалами справи встановлено та не оскаржується сторонами, що відповідачка частково сплачувала за користування павільйонами, тому стягненню на користь позивача підлягає 51 428 грн, яку відповідач просила розстрочити.

Крім того, рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20 липня 2016 року, яке набуло чинності 04 жовтня 2016 року, зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом звільнення торгівельного павільйону № НОМЕР_1 ряд № НОМЕР_2 на території Новогродівського міського ринку в м. Новогродівка, вул. Паркова (Леніна) 40, від товару, речей, обладнання, тощо, протягом десяти днів з дня набрання законної сили рішенням по справі. В частині позовних вимог про стягнення збитків відмовлено з тих підстав, що відповідачем не було надано документів на підтвердження договірних відносин, на підставі яких позивач може вимагати ці збитки у вигляді упущеної вигоди. Предмет позову та підстави у вищезазначеній справі та у справі, розглянутої судом 11 червня 2020 року, один і той самий, але суд першої інстанції не дослідив цю обставину. Вважає, що рішення суд підлягає скасуванню з закриттям провадження у справі з підстав п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

ОСОБА_1 є власником будівель і споруд, а саме торгівельного павільйону А?-1, м`ясоконтрольна станція А-1, вбиральня У-1, складські приміщення - Д?-1, Д??-1, Д???-1, паркан N?, замощення -1, та земельна ділянка на якій розташовані будівлі і споруди, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18770549 від 12.05.2008 року, рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 25.04.2008 року, яке набрало законної сили 05.05.2008 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №52390633, сформованого 01.02.2016 року, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №441284 від 01.07.2009 року.

ОСОБА_1 надає в оренду нежитлові приміщення, а саме павільйони, за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач у 2016 року звернувся до Новогродівського міського суду Донецької області із позовом, у тому числі до ОСОБА_2 , про витребування майна з незаконного володіння, стягнення збитків.

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20 липня 2016 року позовні вимоги задоволено частково, зобов`язано, зокрема ОСОБА_2 , усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом звільнення торгівельного павільйону № НОМЕР_1 ряд № НОМЕР_2 на території Новогродівського міського ринку в м. Новогродівка, вул. Паркова (Леніна) 40, від товару, речей, обладнання, тощо, протягом десяти днів з дня набрання законної сили рішенням по справі. В частині позовних вимог про стягнення збитків відмовлено.

Рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20 липня 2016 року було оскаржено відповідачами в частині витребування майна з незаконного володіння. Позивач ОСОБА_1 рішення суду в частині відмови позовних вимог щодо стягнення збитків не оскаржував.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 04 жовтня 2016 року рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20 липня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 04 жовтня 2016 року залишено без змін.

Вищевказаними судовими рішеннями встановлено зокрема, що ОСОБА_2 займає спірний павільйон на території Новогродівського ринку з жовтня 2015 року, право власності на який не має.

Сторони не узгодили між собою порядок надання спірного павільйону в оренду. Договору між сторонами про оренду нежитлового приміщення не укладалося, тобто сторони між собою не узгодили умови і розмір орендної плати.

Позивач скористався своїм правом власника та вищезазначеними судовими рішеннями витребував своє майно з незаконного володіння.

Згідно з актом прийому-передачі торгівельного павільйону, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 ряд 1, від 06 квітня 2017 року комісія у складі п`яти осіб прийняли вказане приміщення, таким чином на час розгляду справи нежитлове приміщення перебуває у володінні власника ОСОБА_1 .

Позивач, звертаючись із даним позовом, посилаючись на норми ст. 1212-1214 ЦК України просив стягнути грошові кошти за час використання чужого майна - торгівельного павільйону за період з 01 жовтня 2015 року, тобто за період часу, який ОСОБА_2 незаконно займала спірний павільйон на території Новогродівського ринку та безпідставно зберігала кошти за оренду торгівельного павільйону.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 липня 2020 року визначений склад суду: Пономарьова О.М. (суддя-доповідач), Попова С.А., Ткаченко Т.Ю.

Ухвалою апеляційного суду від 27 липня 2020 року відкрито апеляційне провадження у цій справі.

Ухвалою апеляційного суду від 06 серпня 2020 року справа призначена до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317, 319 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Захист права власності передбачений главою 29 ЦК України, у тому числі ст. 387, 391 ЦК України.

Шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкода заподіяна не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України).

Під шкодою розуміють будь-яке зменшення охоронюваного законом блага. При цьому в одному випадку із завданням шкоди пов`язують знищення або пошкодження споживчої вартості, в іншому безпідставний перехід цієї вартості від однієї особи до іншої. Із зазначеного випливає, що можна завдати шкоди, так і не отримавши вигоди (збагачення), але не можна отримати вигоди, не завдавши при цьому кому-небудь шкоди.

Категорія «шкода» є універсальною за сферою застосування: шкоду можна завдати майновій сфері потерпілого шляхом безпосереднього заподіяння шкоди майну, так і не завдавши такої шкоди майну фактично. Тому при застосуванні даної категорії до деліктних і кондикційних зобов`язань необхідно враховувати наступне: в деліктних зобов`язаннях мова йде про шкоду в розумінні збитків, які завжди тягнуть за собою зниження вартості майна; в кондикційних зобов`язаннях шкода отримує значення вигоди, що передбачає перехід вартості (переміщення майнового блага) від однієї особи до іншої

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (висновок, сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).

За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Відповідно до ч. 1, п.1 ч.2 ст. 11, ч.1, ч.2 ст.509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст.11 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом обґрунтував свої вимоги тим, що у відповідача із часу використання чужого майна виник й обов`язок укласти договір оренди на спірне торгівельне приміщення, який вона не виконала, а отже без законних підстав використовувала та володіла торгівельним павільйоном, а також зберігала у себе майно - кошти за оренду торгівельного павільйону. Тобто, обґрунтував свої вимоги положеннями глави 83 ЦК України, що регламентують кондикційне зобов`язання, яке виникає з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Судом правильно встановлено, що до моменту оформлення договору оренди торгівельним павільйоном, відносини з фактичного користування відповідачкою цим павільйоном без укладеного договору оренди та недоотримання позивачем доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 , як фактичний користувач торгівельним павільйоном, який належить ОСОБА_1 , і яка без достатньої правової підстави за рахунок власника цього нерухомого майна (торгівельного павільйону) зберігла у себе кошти, які мала заплатити за користування ним, зобов`язана повернути ці кошти власнику нерухомого майна на підставі ч.1 ст.1212 ЦК України. (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 922/207/15).

Факт відсутності правової підстави у ОСОБА_2 користуватись належним позивачу торгівельним павільйоном № НОМЕР_1 ряд № 1 на території Новогродівського міського ринку в м. Новогродівка встановлено рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20 липня 2016 року у справі № 239/687/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про витребування майна з незаконного володіння, стягнення збитків, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 04 жовтня 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 пропонував ОСОБА_2 укласти договір оренди нежитлового приміщення від 01 жовтня 2015 року № 25, предметом якого є нежитлове приміщення ряд № 1, павільйон № НОМЕР_1 площею 50 кв.м, яке розташоване на території ринку з продажу продовольчих та непродовольчих товарів за адресою: АДРЕСА_1 , та зазначений договір відповідач відмовилась підписати.

Факт користування відповідачем вказаним торгівельним павільйоном № НОМЕР_1 , встановлено судовим рішенням у справі № 239/687/15-ц.

Згідно з актом прийому - передачі торгівельного павільйону від 06 квітня 2017 року спірний павільйон прийнято позивачем в присутності комісії у складі п`яти осіб і звільнено від товару, обладнання та особистих речей ОСОБА_2 .

У якості доказу розміру орендної плати позивачем надано копії договорівґ, укладених з іншими особами, які здійснюють підприємницьку діяльність за вказаною у позові адресою, та згідно з договорами орендна плата за користування павільйоном площею 25 кв.м складала 1 850 грн на місяць, та надані проєкти договорів оренди нежитлового приміщення, які не підписані ОСОБА_2 , де зазначена орендна плата за користування торгівельним павільйоном 50 кв.м 3 700 грн на місяць.

Проте, як вбачається з постанови Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 239/363/17 за аналогічними спірними правовідносинами, наявність в матеріалах справи договору оренди з вказаною сумою орендної плати, який не підписано сторонами договору не є належним доказом того, що саме таку суму повинна була сплачувати відповідач за користування торговим павільйоном. Цим же судовим рішенням встановлено, що з 2015 року між позивачем - власником ринку та приватними підприємцями укладались договори оренди, умовами яких передбачалось сплата оренди у розмірі 360 грн за тиждень (торгівельний павільйон 25 кв.м) і такі умови договору оренди були для всіх однакові.

Враховуючи, що погоджений розмір плати за користування торгівельним павільйоном становив 360 грн на тиждень за торгівельний павільйон площею 25 кв.м та позивач в позовній заяві сам зазначав, що в жовтні 2015 року ОСОБА_2 сплатила 411 грн, а в листопаді 2015 року 720 грн, погоджуючись із визначеним розміром, апеляційний суд доходить висновку, що саме з цієї суми необхідно виходити при визначенні розміру коштів, які належить стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної безпідставним користуванням майном позивача.

Таким чином, за період з 01 жовтня 2015 року по 01 квітня 2017 року, тобто 78 тижнів (в межах заявлених позовних вимог), розмір коштів, які зберігала у себе ОСОБА_2 , не виконуючи обов`язок зі сплати за користування належним позивачу майном - торгівельним павільйоном площею 50 кв.м, становить 55 029 грн (720 грн х 78 тижнів) (411 грн + 720 грн), що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру суми стягнення та розподілу судових витрат.

Доводи апеляційної скарги щодо скасування рішення суду та закриття провадження у справі з підстав п.3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки є таке, що набуло чинності рішення суду, ухвалено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, апеляційний суд визнає необгрунтованими, оскільки підстави позову ОСОБА_1 , за якими ухвалено рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20 липня 2016 року, не є тотожними з підставами позову, що ним заявлений 01 вересня 2017 року в цій справі, тому положення п.3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Апеляційний суд вважає, що заявлене відповідачем в апеляційній скарзі клопотання про розстрочення виконання судового рішення не може бути задоволено, оскільки визначення порядку і строку виконання рішення суду, забезпечення його виконання відповідно до положень ст. 267 ЦПК України не відноситься до компетенції апеляційного суду.

Розподіл судових витрат

Відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на суму 55 029 грн, тобто на 84,05% від ціни позову 65 469 грн, рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає зміні і з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 550,27 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою апеляційного суду від 27 липня 2020 року відповідачу ОСОБА_2 відстрочено сплату судового збору в сумі 960 грн за подання апеляційної скарги до розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, тому пропорційно задоволеним вимогам з ОСОБА_2 в дохід держави належить стягнути судовий збір в розмірі 806,88 грн.

Керуючись ст.368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області 11 червня 2020 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 ,) грошові кошти у сумі 55 029 (п`ятдесят п`ять тисяч двадцять дев`ять) гривень, понесені судові витрати зі сплати судового збору 550 (п`ятсот п`ятдесят) гривень 27 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) в дохід держави (Отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106 Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783 Банк отримувача Казначейство України (ЕАП) Рахунок отримувача UA0026001 Код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 806 (вісімсот шість) гривень 88 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач О.М. Пономарьова

Судді С.А. Попова

Т.Б. Ткаченко