ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 639/4342/18

провадження № 22-ц/818/1381/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Кравченко О.О.,

ім`я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача- ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

представники відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 представника ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 листопада 2019 року в складі судді Баркової Н.В.,

у с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 16 липня 2015 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав в борг грошові кошти в сумі 1 478 548,00 грн строком до 16 липня 2018 року. По закінченню вищезазначеного строку та до теперішнього часу відповідач в добровільному порядку позику не повернув.

Посилаючись на вказані обставини, просила стягнути заборгованість за договором позики в загальній сумі 3 747 228,00 грн, з яких: 1 478 548, 00 грн - основний борг, 748 570,62 грн - проценти на рівні облікової ставки Національного банку України (далі- НБУ) за користування позикою на підставі частини першої статті 1048 ЦК України за період з серпня 2015 року по липень 2018 року, 1 478 548,00 грн штраф відповідно до пункту 5 договору позики, 38 280,22 грн - пеня на рівні подвійної облікової ставки НБУ за період з 17 липня 2018 року по 13 серпня 2018 року, 3 281, 16 грн. - три відсотки річних за період з 17 липня 2018 року по 13 серпня 2018 року, а також судові витрати.

У січні 2019 року ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву, в якому частково визнав позовні вимоги, а саме в частини стягнення заборгованості основного боргу в розмірі 1 478 548, 00 грн.

Відзив мотивовано тим, що 11 липня 2018 року сторони погодили зміну строку договору та повернення коштів до кінця 2018 року. Однак, у порушення досягнутої домовленості без повідомлення позивачка звернулась до суду з вимогами про стягнення коштів. Зазначав, що умовами договору прямо передбачено надання коштів у позику безпроцентно строком до 18 липня 2018 року, а тому відсутні підстави для нарахування процентів з серпня 2015 року по липень 2018 року на підставі частини 1 статті 1048 ЦК України. Заперечував щодо стягнення пені та штрафу, посилаючись на законодавчу заборону подвійної цивільної відповідальності. Також зазначав, що умовами договору передбачено повернення коштів за місцем розташування нотаріальної контори, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області за адресою: м. Харків, площа Свободи, 7, однак ОСОБА_1 не надано доказів, що вона зверталась до нотаріуса у встановлений договором час для отримання коштів.

Також, ОСОБА_3 подано заяву про зменшення суми неустойки з посиланням на те, що її розмір перевищує розмір збитків та не відповідає принципам справедливості та пропорційності. Заяву, з урахуванням уточнень мотивовано тим, що з 25 липня 2003 року по 04 червня 2014 року вони з ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. 28 листопада 2007 року в інтересах подружжя між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» укладено договір відновлювальної кредитної лінії №828/11-27/37/7-006 на суму 490 000, 00 доларів. США. Після припинення шлюбних відносин, 14 грудня 2015 року він за власні кошти виплатив заборгованість за кредитним договором у розмірі 3 009 005,53 грн. Враховуючи наявність взаємних зобов`язань щодо сплати коштів в однаковому розмірі (грошові суми в розмірі півтора мільйона гривень) вони домовились про взаємне зарахування цих сум, однак позивачка не дотрималась досягнутої домовленості та звернулась до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 08 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 16 липня 2015 року в загальному розмірі 2957096 грн, що складається з 1 478 548,00 грн основного боргу та 1 478 548 грн штрафу, та судові витрати у розмірі 6951,09 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач належним чином не виконав взятих на себе зобов`язань за договором позики, що є підставою для примусового стягнення із нього на користь позивачки суми боргу та штрафу, що дорівнює сумі основного боргу та складає 1 478 548,00 грн. Суд першої інстанції вважав, що правові підстави для зменшення неустойки, штрафу відсутні. Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення відсотків, суд першої інстанції вважав, що умовами договору позики грошові кошти передані позивачем відповідачу безпроцентно. Враховуючи встановлення у договорі відповідальності за невиконання зобов`язань у вигляді штрафу та зважаючи на його розмір, суд першої інстанції вважав, що підстави для стягнення пені та 3% річних відсутні.

27 грудня 2019 року ОСОБА_3 засобами поштового зв`язку подав до Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду змінити, зменшивши розмір штрафу, що підлягає стягненню, до 50000 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що підстави для нарахування штрафних санкцій відсутні, оскільки за домовленістю сторін строк дії договору продовжено до кінця 2018 року, що підтверджується листуванням сторін у мобільному додатку «Viber», а також невчиненням ОСОБА_1 дій, передбачених пунктом 4 договору позики. Вимоги щодо повернення позики він не отримував, оскільки вони були направлені за неналежною адресою, а не за місцем його фактичного проживання, про що достеменно відомо позиваці. Стягнення неустойки у розмірі 1 478 548,00 грн не відповідає принципам справедливості та пропорційності, значно перевищує розмір збитків, завданих позивачу та складає надмірний тягар для боржника. Погашення кредиту, укладеного в інтересах подружжя за рахунок особистих коштів, істотно вплинуло на його фінансове становище та позбавило можливості вчасно виконувати зобов`язання за договором позики, що має бути враховано при визначені розміру неустойки. Вважає, що за умови визнання факту наявності основного боргу, зменшення розміру неустойки до 50000,00 грн відповідає принципам розумності, справедливості та є обґрунтованим,

19 березня 2020 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 - представник ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів продовження дій договору позики. Листування в месенджері «Viber» не може вважатися узгодженням змін до умов договору, оскільки відповідно до пункту 18 договору позики від 16 липня 2015 року всі зміни та доповнення до цього договору, що зроблені за узгодженням сторін, повинні бути нотаріально посвідчені. Вимоги відповідача про зменшення суми штрафу до 50000,00 грн свідчать про визнання ним факту прострочення виконання зобов`язання, а вимоги ОСОБА_3 стягнення 1/2 частини сплачених позивачем грошових коштів на погашення заборгованості за кредитним договором не є предметом даного спору та не є підставою для зменшення штрафних санкцій.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору про стянення штрафу та пені не відповідає.

Матеріали справи свідчать, що 16 липня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 1478 548,00 грн, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів безпроцентно на умовах, визначених цим договором, у строк до 16 липня 2018 року. Договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Чибісовою А.О. та зареєстровано в реєстрі за №70.

Згідно з пунктом 4 договору позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 16 липня 2018 року, що має здійснюватися в місті Харкові за місцем розташування нотаріальної контори, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області за адресою: м. Харків, площа Свободи, 7.

Пунктом 5, 6 договору позики встановлено, що якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики та/або не в повному обсязі, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму боргу. А також у разі порушення позичальником терміну виплати позиченої грошової суми він повинен сплатити позикодавцю, починаючи з 17 липня 2018 року, протягом десяти календарних днів штраф у розмірі 100 % від несплаченої суми боргу, та крім цього на користь позикодавця за кожен день прострочення стягується з позичальника пеня з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ від суми недоплати, розрахованої на кожен день прострочення платежу у відповідності з діючим законодавством України. Сплата штрафних санкцій не звільняє сторони від виконання взятих на себе по договору обов`язків.

Відповідно до пункту 18 договору, всі зміни та доповнення до цього договору, що зроблені за узгодженням сторін, повинні бути нотаріально посвідчені.

Пунктом 19 договору передбачено, що позикодавець зобов`язується після повного виконання позичальником зобов`язання за цим договором передати свій примірник позичальнику з відміткою про одержання грошей, а у разі неможливості повернення боргового документа вказати про це у розписці, яку він повинен видати позичальнику відповідно до вимог статті 545 ЦК України.

13 серпня 2018 року ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 направлено повторне нагадування про обов`язок повернути грошові кошти за договором позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За змістом частини першої статті 526, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України та статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями статті 610, частини першої статті 611 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для застосування судами при розгляді даної категорії справ.

Разом з тим, у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 відсутній висновок про те, який же вид неустойки (штраф чи пеня) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору. Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру.

За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 ЦК України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина перша статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Дані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18( провадження № 12-79гс19).

За частиною першою статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача суми основного боргу.

Рішення в цій частині сторонами не оскаржується.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 обґрунтована наявністю правових підстав для зменшення штрафу.

Між тим, зважаючи на те, що на відповідача може бути покладений лише однин вид цивільно-правової відповідальності, з тих, які передбачені укладеним між сторонами договором, а також враховуючи, що ОСОБА_1 не надано доказів про завдання позивачу збитків внаслідок неналежного виконання договору позики через прострочення виконання зобов`язання, судова колегія вважає, що стягненню з відповідача в якості неустойки підлягає передбачена договором пеня, а не штраф, що відповідатиме принципам розумності та справедливості у цивільному судочинстві.

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Враховуючи викладене, рішення суду у частині стягнення загальної суми заборгованості за договором позики підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови в цій частині про стягнення з відповідача на користь позивача 1478548 грн основного боргу та 38 280,22 грн пені, загалом - 1 516 828,22 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладання судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. В такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат(частина десята статті 141 ЦПК України).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Судові витрати, понесені позивачем, документально підтверджуються - за подачу позовної заяви в розмірі 8810 грн(том 1 а. с. 1 «а»).

Відповідачем при подачі апеляційної скарги сплачено 13215 грн (том 2 а. с. 9).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого нею судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 3566,17 грн (розмір заявлених вимог - 3 747 228 грн (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 1 516 828,22 грн (40,48 %), розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом 8810,00 грн х 1 516 828,22 грн : 3 747 228 грн = 3566,17 грн).

ОСОБА_3 оскаржено рішення суду в частині стягнення з нього неустойки/штрафу, яку він просив зменшити до 50000 грн. Судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасовано в частині стягнення неустойки, загальний розмір якої становить 1516828,22 грн, з яких 1478548 грн штраф, 38280,22 грн пеня, та ухвалено нову постанову про стягнення з відповідача пені.

Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, а саме на 97,48%, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 13215 x 97,48% = 12881,49 грн.

Таким чином, позивачкою, на яку покладається більша сума судових витрат, має бути відшкодована відповідачу різниця між зазначеними сумами, що становить 9315,32 грн (12881,49 - 3566,17).

З урахуванням викладеного, колегія суддів на підставі частини десятої статті 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню різниця понесених судових витрат у розмірі 9315,32 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 2, 376 ч. 1, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 08 листопада 2019 року в частині стягнення загальної суми заборгованості та судового збору - скасувати та ухвалити в цій частині нову постанову.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 16 липня 2015 року в загальній сумі 1 516 828,22 грн (один мільйон п`ятсот шістнадцять тисяч вісімсот двадцять вісім грн 22 коп.), що складається з 1 478 548,00 грн (один мільйон чотириста сімдесят вісім тисяч п`ятсот сорок вісім грн 00 коп.) основного боргу та 38 280,22 грн (тридцять вісім тисяч двісті вісімдесят грн 22 коп.) пені.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 9315,32 грн (дев`ять тисяч триста п`ятнадцять грн 32 коп.) судового збору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2020 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина