ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/1070/19 Номер провадження 22-ц/814/1494/20Головуючий у 1-й інстанції Стрельченко Т. Г. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Панченка О.О.

суддів Карпушина Г.Л., Дорош А.І.,

за участю секретаря Філоненко О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у режимі відеоконференції з Новосанжарським районним судом Полтавської області, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2020 року, ухваленого у складі головуючого судді Стрельченко Т.Г., повний текст судового рішення виготовлено - дата не вказана, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Драбинівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, органу опіки та піклування при Новосанжарській районній державній адміністрації Полтавської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У серпні 2019 року до суду звернулася ОСОБА_1 з вказаним позовом, у якому просила визнати ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей, а саме: сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3, сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та дочку - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що вона є власником будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 , яка є її колишньою невісткою, зі своїми дітьми зареєстровані в зазначеному будинку з 2015 року, однак у будинку остання ніколи не проживала, власних речей чи речей дітей в ньому не має. Зазначила, що позивач працює та постійно проживає в м. Полтава.

16 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про уточнення своїх позовних вимог, згідно якої відмовилась від пред`явлених вимог до неповнолітніх дітей ОСОБА_2 .

Посилаючись на зазначене та положення статті 71 Житлового кодексу Української РСР, статті 405 Цивільного кодексу України, просила задовольнити позов.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Драбинівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, органу опіки та піклування при Новосанжарській районній державній адміністрації Полтавської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - відмовлено в повному обсязі.

Рішення мотивовано тим, що доказів того, що відповідач має інше, придатне для її проживання разом з дітьми, житло, а також доказів того, що відповідач без поважних причин не проживала у спірному житлі, матеріали справи не містять.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

З рішенням суду не погодилася позивач та оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт зазначає, що відповідач не надала жодного доказу заперечень того, що вона з дітьми, вселялася чи проживала в будинку після її реєстрації в ньому, також не надала належних доказів, що позивач чинила їй перешкоди в користуванні житлом.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що відповідач працює та постійно проживає в м. Полтава, що не заперечує сама відповідач. Крім того, у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що реєстрація її у спірному будинку потрібна була лише для отримання допомоги по інвалідності, а також для отримання її старшим сином РНОКПП.

Вважає, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням через те, що власник житла не чинила жодних перешкод у користуванні нею будинком, а сама відповідач в будинок ніколи не вселялася та в ньому не проживала. Вказує, що сама реєстрація не надає права користування спірним житлом.

Апелянт також вказує на те, що суд першої інстанції застосував норми матеріального права, які не підлягають застосуванню в даних правовідносинах.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 є колишньою невісткою позивачки, що не заперечується сторонами у справі.

В будинку АДРЕСА_1 , з ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (відповідач), та її малолітні діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6

З довідки виконавчого комітету Драбинівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області № 564 від 12.08.2019 року, вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_2 , та її малолітні діти з моменту реєстрації за вказаною адресою не проживають. Проживають в м. Полтава (а.с. 15 - 20).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що відповідач не проживає в спірному будинку без поважних причин. Крім того, матеріали справи не містять даних про те, що відповідач має інше придатне для її проживання разом з дітьми житло.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною першою статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав встановленим той факт, що відповідач з поважних причин не проживає у спірному будинку з часу розірвання шлюбу з сином позивачки, оскільки остання чинить їй перешкоди у користуванні житлом. Окрім того, даних про те, що відповідач має інше придатне для її проживання разом з дітьми житло матеріали справи не містять.

Проте вказаний висновок суду першої інстанції суперечить наданим позивачкою доказам, які наявні в матеріалах справи.

Так, відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині другій статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З довідки виконавчого комітету Драбинівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області № 564 від 12.08.2019 року, виданої на підставі акту обстеження житлово-побутових умов проживання позивача, вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та її малолітні діти ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично за даною адресою не проживають з моменту реєстрації. Проживають в м. Полтаві (а.с. 15, 16).

Тобто, з вищевикладеного вбачається, що відповідач більше одного року, не проживає у спірному будинку, спільного господарства з позивачкою не веде. Посилання відповідача на неможливість проживання в будинку належному позивачці, у зв`язку з чиненням останньою перешкод у користуванні будинком, належними та допустимими доказами не доведено. Відповідачем не доведено власних заперечень позовних вимог, що вона мала намір вселятися до спірного будинку разом зі своїми дітьми.

Окрім того, об`єктивних перешкод у користуванні ОСОБА_2 , будинком з 2015 року не встановлено, доказів на підтвердження наявності таких перешкод не надано.

Висновки районного суду про те, що втрата відповідачкою права на користування спірним житловим приміщенням буде порушувати права неповнолітніх її дітей є помилковим, оскільки встановлено, що у спірному будинку відповідач з дітьми не проживала з моменту їх реєстрації в ньому, тобто більше чотирьох років, без поважних причин.

Доводи відповідачки про те, що у разі задоволення даного позову буде порушено інтереси її дітей, які підлягають захисту, відповідно до вимог статті 3 Конвенції про права дитини, є безпідставними, оскільки в даній справі вирішується питання припинення виключно її права користування житловим приміщення у зв`язку з непроживанням без поважних причин.

Більше того, з матеріалів справи видно, що вказане житлове приміщення ще перебуває в стані будівництва і не є на даний час придатним для проживання малолітніх дітей (а.с. 78-82), що в даному випадку не може розцінюватися судом як порушення їх прав та інтересів.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Застосований спосіб захисту права власності ОСОБА_1 є пропорційним, оскільки відповідач з моменту реєстрації не мала наміру проживати та не проживала у спірному будинку, користуючись для проживання своєї сім`ї іншим жилим приміщенням.

Згідно пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням того, що суд першої інстанції належним чином не з`ясував обставин, що мають значення для справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення районного суду з ухваленням нового, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити. Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо судових витрат

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове судове рішення, він відповідно, змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позивачем при подачі позову сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн та при подачі апеляційної скарги судовий збір сплачено у сумі 1 152,60 грн., з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 1 921 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2020 року - скасувати. Ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Драбинівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, органу опіки та піклування при Новосанжарській районній державній адміністрації Полтавської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням в житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений при подачі позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1 921 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 04 серпня 2020 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді : Г.Л. Карпушин

А.І. Дорош