РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/20620/19

Провадження № 22-ц/4815/865/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач Приватне акціонерне товариство «Рівнеазот»

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 06 лютого 2020 року в складі судді Тимощука О. Я., ухвалене в м. Рівне о 15 годині 49 хвилин, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги обґрунтовував тим, що при звільненні з роботи відповідач не провів з ним розрахунку у встановленому законом порядку, чим порушив його трудові права. Зазначав, що працював на ПрАТ «Рівнеазот», звідки 14 липня 2017 року звільнився за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю (ст. 38 КЗпП України). Належну йому до виплати заробітну плату відповідачем у встановлений законодавством строк виплачено не було, в зв`язку з чим він був змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. 15 червня 2018 року Рівненським міським судом Рівненської області було видано судовий наказ по справі № 569/11078/18 про стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на його користь заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в розмірі 12 720 грн. 65 коп.

09 липня 2018 року Рівненським міським судом Рівненської області видано судовий наказ по справі № 569/12625/18 про стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 15.07.2017 року по 06.07.2018 року в сумі 71 450 грн. 52 коп.

Зважаючи на те, що заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі була виплачена 30 жовтня 2019 року, посилаючись на вимоги статті 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 07.07.2018 року по 29.10.2019 року включно в розмірі 96 341,07 грн.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 31 січня 2019 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 07.07.2018 року по 29.10.2019 року включно в розмірі 96 341 гривню 07 копійок, а також судовий збір у розмірі 963 гривні 41 копійки.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що видача працівникові належно оформленої трудової книжки та проведення з ним повного розрахунку в день звільнення є передбаченим законом обов`язком працедавця, який відповідачем дотриманий не був, та, крім цього, останнім не було доведено відсутності вини у порушенні строків виплати належних працівникові сум при звільненні.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з`ясуванням фактичних обставин справи, ПрАТ «Рівнеазот» оскаржило його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що підставою відповідальності власника або уповноваженого ним органу за несвоєчасну виплату належних працівникові сум за ч. 1 ст. 117 КЗпП України є два юридичних факти: 1. порушення строків розрахунку при звільненні, 2. вина власника. Вказує, що мають місце поважні причини та об`єктивні обставини, що мають істотне значення та підтверджують відсутність вини щодо несвоєчасного виконання відповідачем своїх зобов`язань по виплаті заробітної плати. Стверджує, що місцевий суд неправомірно відмовив у зменшенні заявленої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника та роботодавця. Покликається у зв`язку з цим на постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р., якою передбачено можливість зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку працівника при звільненні незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Зазначає, що сума заборгованої заробітної плати позивача (12720,65 грн) є меншою у сім разів, ніж визначений розмір середнього заробітку за час затримки виплати (96341,07 грн), при тому, що позивачем уже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 71 450,52 грн.. Вважає , що з огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зві встановленим розміром заборгованості, справедливим, співмірним і відповідним обставинам цієї справи буде стягнення в розмірі 20 000 гривень, і саме до цієї суми просить зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнутий з нього місцевим судом, змінивши рішення суду першої інстанції.

У поданому на апеляційну скарзі відзиві ОСОБА_1 вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку про її часткове задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Рівнеазот».

Наказом № 1876-ВК від 14.07.2017 року позивач був звільнений з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю.

При звільненні з роботи йому не був виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України.

В свою чергу, ст. 116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника проводиться виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається з матеріалів справи, у день звільнення відповідач не провів з позивачем розрахунок у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України. Дані обставини стороною відповідача не заперечуються.

На день звільнення у відповідача перед позивачем існувала заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 12 720 грн.

Судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області № 569/12652/18 від 09 липня 2018 року з ПрАТ «Рівнеазот» на користь позивача стягнуто заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі в розмірі 12 720,65 грн (а.с. 10).

Судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області № 569/11078/18 від 15 червня 2018 року з ПрАТ «Рівнеазот» на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.07.2017 року по 06.07.2018 року в сумі 71 450 грн 52 коп (а.с. 11).

Заборгованість по заробітній платі в сумі 12 720,65 грн була виплачена позивачу 30.10.2019 року в ході примусового виконання судового наказу Рівненського міського суду Рівненської області від 15.06.2018 року.

Дані обставини щодо існування у відповідача перед позивачем заборгованості по виплаті заробітної плати, її розміру і періоду існування заборгованості сторонами у справі не оспорюються, а тому, в силу положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначені в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 (Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно п. 8 Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В періоді затримки відповідачем розрахунку при звільненні перед позивачем кількість робочих днів становить 329 і включає в себе: 17 робочих днів за липень 2018 року, 22 робочих дні за серпень 2018 року, 20 робочих днів за вересень 2018 року, 22 робочих дні за жовтень 2018 року, 22 робочих дні за листопад 2018 року, 20 робочих днів за грудень 2018 року, 21 робочий день за січень 2019 року, 20 робочих днів за лютий 2019 року, 20 робочих днів за березень 2019 року, 20 робочих днів за квітень 2019 року, 22 робочих дні за травень 2019 року, 18 робочих днів за червень 2019 року, 23 робочих дні за липень 2019 року, 21 робочий день за серпень 2019 року, 21 робочий день за вересень 2019 року, 20 робочих днів за жовтень 2019 року.

Середньогодинна заробітна плата позивача становить 36,6049 грн., що підтверджується довідкою ПрАТ «Рівнеазот» № 1741 від 19.06.2018р., а відтак його середньоденна заробітна плата складає 292,83 грн.. У зв`язку з цим, середній заробіток, який підлягає виплаті за весь час затримки по день фактичної виплати з 07 липня 2018 року по 29 жовтня 2019 року включно становить 96 341 грн. 75 коп. (292,83 грн. х 329 днів), і саме така сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Апеляційний суд відхиляє посилання апеляційної скарги на відсутність вини відповідача у затримці розрахунку як на підставу звільнення його від виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За положеннями ст. 117 КЗпП України, підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника. Затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов`язок власника провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Пред`являючи таку вимогу до власника, працівник не зобов`язаний доводити наявність будь-яких шкідливих наслідків затримки розрахунку при звільненні. Що ж стосується вини, то за аналогією із ст. 614 Цивільного кодексу України обов`язок доведення її відсутності лежить на власникові.

Разом з цим, метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до частини першої статті 9ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві колегія суддів доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Як встановлено судом, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 липня 2018 року по 29 жовтня 2019 року включно становить 96 341 грн. 75 коп.

Правильність вказаного розрахунку ПрАТ «Рівнеазот» не оспорює, а лише просить зменшити розмір стягнутого з нього на користь позивача середнього заробітку в зв`язку з його очевидною неспівмірністю із встановленим розміром заборгованості та характером цієї заборгованості.

Судом встановлено, що розмір самої заборгованості по заробітній платі, яка не була виплачена позивачу при звільненні становить 12 720,65 грн. та понад у сім разів меншою за суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яку стягнуто судом першої інстанції з відповідача 96 341, 75 грн..

Крім того, апеляційний суд бере до уваги, що до розгляду даної справи з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 09.07.2018 року по справі №569/12625/18 вже було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, апеляційний суд враховує факт відсутності спору між позивачем та відповідачем про розмір належних до виплати сум на час звільнення та після нього, визнання відповідачем факту невиплати протягом тривалого часу заробітку звільненому працівникові та порушення тим самим його трудових прав і передбачених законом гарантій.

Законодавство України не передбачає обов`язку працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні, тоді як обов`язок роботодавця здійснити таку виплату та провести з працівником, що звільняється, повний розрахунок, імперативно визначений ст. 47, 116 КЗпП України.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При цьому, суд бере до уваги добросовісну поведінку працівника у даних спірних правовідносинах. Як вбачається з матеріалів справи та встановлених судом обставин, позивач, звільнившись з роботи у відповідача в липні 2017 року, звернувся до суду про видачу судових наказів про стягнення нарахованої і невиплаченої заробітної плати, а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно в червні та липні 2018 року. При цьому заборгованість по заробітній платі була йому виплачена лише в жовтні 2019 року, тобто після спливу близько 2,5 років з моменту звільнення. Відомостей про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнутого судовим наказом від 09.07.2018р., станом на час розгляду справи суду не надано.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

З огляду на неспівмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості по заробітній платі, яка вже була стягнута, характером цієї заборгованості, тривалим невиконанням судового рішення про її стягнення, процесуальною поведінкою позивача та відповідача, апеляційний суд приходить до висновку про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи та інтересам справи, які мають юридичне значення, та вищенаведеним критеріям, буде визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 50 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі наведеного, апеляційний суд прийшов до висновку про необхідність зменшення суми стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 96 341 грн. 75 коп. до 50 000 грн 00 коп., та зміни у зв`язку з цим рішення суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено 963,41 грн судового збору (а.с. 1). Відповідачем при подачі апеляційної скарги сплачено 1445,12 грн..

Позов задоволено на 51,90%.

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з ПрАТ «Рівнеазот» на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 500,00 грн (963,41грн. * 51,90%), а з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Рівнеазот» 695,10 грн. (1445,12 * 48,10%).

Таким чином, з позивача підлягають стягненню на користь відповідача судові витрати, понесені по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 195,10 грн. (695,10 грн 500,00 грн).

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 6 лютого 2020 року змінити.

Зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 07.07.2018 року по 29.10.2019 року включно, що стягнутий з Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (33017, м. Рівне-17, код ЄДРПОУ 05607824) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) з 96 341 (дев`яноста шести тисяч триста сорока однієї) гривні 07 копійок до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (33017, м. Рівне-17, ) судові витрати, що складаються з судового збору в сумі 195 (сто дев`яносто п`ять) гривень 10 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Бондаренко Н. В.

Шимків С. С.