РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/19594/17

Провадження № 2/638/1880/20

15.01.2020 року м.Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого-судді Подус Г.С.,

секретаря Коваленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:

26.12.2017 року до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою звернулося ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.07.2007 року АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №831/3/27/31/7-137 на купівлю автотранспортних засобів. Відповідно до п. 1.1. Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів в сумі 33500,00 дол. США. Свої зобов`язання позивач виконав, надавши грошові кошти позичальникові, що підтверджується заявою на видачу готівки

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.02.2018 року відкрито провадження по справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 08.11.2019 року залучено до справи АТ «Альфа Банк» в якості позивача.

В судове засідання представник АТ «Альфа Банк» не з`явився, надав до суду заяву про слухання справи без його участі, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, звертався до суду з заявою про застосування строку позовної давності. (т. 1 а.с.235)

Представник відповідача ОСОБА_2 , в судове засідання не з`явився, надав суду письмові заперечення. (т. 1 а.с. 57-140)

Суд, дослідивши матеріали справи дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За положенням частини 1 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

13.07.2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» укладено договір кредиту №831/3/27/31/7-137.

13.07.2007 р. між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» укладено договір застави №831/4/27/31/7-171.

13.07.2007 року між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» укладено договір поруки №831/3/27/31/7-172.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.07.2016 р. затверджено ліквідаційний баланс(справа №5023/2138/11), залишеною в силі Постановою Вищого господарського суду України від 16.11.2016 р., затверджено наданий суду ліквідаційний звіт, припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_1 , провадження по справі закрито.

У встановлений законом строк ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Північно-Східного Комерційного макрорегіону (м. Харків) звернулося з заявою про грошову вимогу до ліквідатора в сумі 3319385,16 грн., яка розглянута ліквідатором, а вимоги включені до реєстру вимог кредиторів.

23.08.2011 року Ліквідатором направлено повідомлення до ПАТ «Укрсоцбанк» в особі Північно-східного комерційного макрорегіону ПАТ «Укрсоцбанк». (т. 1 а.с. 120)

Згідно з копією витягу із ліквідаційного звіту, який було затверджено Ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.07.2016 р., сума погашених вимог кредитору ПАТ «Укрсоцбакн» становить 200000,00 грн. (т. 1 а.с.121)

Відповідно до копії платіжного доручення №18968 від 22.06.2016 року, ОСОБА_3 здійснив виплату на 200000,00 грн. на користь ПАТ «Укрсоцбанк». (т. 1 а.с. 122)

Позивач в заяві вказує суму заборгованості 26125,96 дол. США, та не зазначає про виплату по кредитному договору №831/3/27/31/7-137 в розмірі 200000,00 грн.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст.1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики.

На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною 1 ст.1056-1Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Згідно ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідачами по справі заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлено спеціальну позовну давність щодо пені тривалістю один рік.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Договір кредиту №831/3/27/31/7-137 укладено 13.07.2007 року, останній платіж ОСОБА_1 здійснено 10.06.2011 року на суму 573,67 дол. США.

Хоча позивач і надав до суду роздруківку меморіального ордеру від 22.11.2016 року та роздруківку виписки по особовому рахунку № НОМЕР_1 за 22.11.2016 р.(т. 1 а.с. 237-239)однак суд не може прийняти даний доказ як підтвердження сплати ОСОБА_1 заборгованості з огляду на те, що з наданих роздруківок вбачається, що особою «Плательщик» є АТ «Укрсоцбанк», тобто банк самостійно без відома клієнта здійснив списання коштів з одного рахунку на інший.

Строк позовної давності необхідно обраховувати з моменту останнього платежу, останнім платежем здійсненим ОСОБА_1 10.06.2011 року.

Суд критично відноситься до доказів наданих позивачем, а саме до меморіального ордеру № від 19.01.2017 року на суму 1800, 00 грн. де платником вказано «2909 (П) Інша кредиторська заборгованість за операціями з клієнтами банку», з огляду на те, що платником була не ОСОБА_4 , тобто Банк фактично самостійно списав кошти з одного рахунку на інший, адже на доданій роздруківці (т. 1 а.с.238) вказано у верхньому правому кутку «Тип проводки: ВН (10) - внутренние».

Підстави переривання строку позовної давності встановлені ст.264 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Враховуючи, що позичальник виконував кредитні зобов`язання неналежним чином, то позивач набув право на дострокове стягнення заборгованості.

Щодо позовних вимог до поручителя:

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України (в редакції на час виникнення правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 20.04.2016 року в справі №6-2662цс15 строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, адже позивач прострочив строк позовної давності та не надав доказів, які встановлюють, що платіж від 22.11.2016 року на суму 34,81 грн. вчинив ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 263-265,273 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості -відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня виготовлення повного рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст виготовлено 27.01.2020 року.

Суддя: