Провадження №2/523/1198/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" липня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.

за участю секретаря судового засідання - Мица А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовом, по якому просить стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України на рахунок ОДУВС, суму витрат на навчання у розмірі 180 208,34 грн. та стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору в розмірі 1921,00 грн.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 01.09.2014 року між сторонами укладено договір №1 про підготовку ад`юнкта денної форми навчання за рахунок державного замовлення. Наказом ОДУВС від 19.08.2014 року відповідач зарахований на навчання ад`юнктом.

Наказом ОДУВС від 25.01.2017 року відповідач з 31.01.2017 року відрахований з ад`юнктури за власним бажанням та призначений з 01.02.2017 року на посаду в Суворовський відділ поліції в м.Одесі ГУНП в Одеській області.

Наказом ОДУВС від 01.03.2017 року відповідач поновлений з 04.03.2017 року в ад`юнктурі.

Наказом ОДУВС від 06.07.2017 року відповідач відрахований з ад`юнктури та відряджений для подальшого проходження служби в Національній поліції України. Підставою відрахування з ад`юнктури стало порушення відповідачем правил внутрішнього розпорядку та невиконання індивідуального плану наукової роботи.

Позовні вимоги ґрунтуються на положенні п.п.2.2.1, 2.2.5, 2.2.6 договору №1 від 01.09.2014 року та ст. 18 Закону України «Про міліцію», ст.ст. 18, 64 Закону України «Про вищу освіту», ст.1 Закону України «Про загальну структуру і чисельність Міністерства внутрішніх справ України», ст.ст. 525, 526, 530, 610 ЦК України.

Розрахунком позивача визначено розмір грошового утримання ад`юнкта, що підлягає стягненню з відповідача - 180208,34 грн.

Представник позивача надала заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідач надав відзив в якому зазначив про заперечення проти позову з підстав того, що з часу відрахування його з ад`юнктури - 31.01.2017 року, дія договору №1 від 01.09.2014 року була розірвана за згодою сторін, окремі правові наслідки розірвання договору сторонами не були визначені, а отже згідно п.6.1 договору, вони регламентуються законодавством України (ч.2-4 ст.653 ЦК України).

Наказом ОДУВС від 01.03.2017 року відповідач поновлений з 04.03.2017 року в ад`юнктурі, але відповідно до п.5.7 договору, його дія не продовжена.

Отже правовідносини між сторонами виникли і тривали (з перервою) з 01.09.2014 року по 06.07.2017 року.

У період навчання - з 01.09.2014 року по 05.09.2014 року діяло положення ст.58 Закон України «Про вищу освіту» від 17.02.2002 року, п.22 ПКМУ №309 від 01.03.1999 року яким аспірант може бути відрахований з вищого навчального закладу за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин. Рішення про відрахування аспіранта приймає вчена рада вищого навчального закладу.

06.06.2014 року набув чинності новий Закон України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 року, який регулював правовідносини сторін. Статтею 4 зазначеного Закону, ПКМУ №658 від 26.08.2015 року визначено інший порядок відшкодування коштів, витрачених на оплату послуг з підготовки фахівців які навчалися за державним замовленням, не завершили навчання і бажають повторно здобувати вищу освіту за державним замовленням за тим самим ступнем освіти. У відповідача немає і не було наміру повторно здобути освіту за державним замовленням.

Наказ МВС «Про затвердження Інструкції про організацію підготовки научно-педагогічних і наукових кадрів у вищих навчальних закладах МВС» №1177 від 02.12.2013 року втратив чинність 28.11.2017 року.

ПКМУ №313 від 01.03.2007 року «Про затвердження порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах МВС» втратила чинність з 20.04.2017 року.

Посилання позивача на спільний наказ МВС, СБУ, МФУ, ДПСУ №419/831/240/605/537/219/534 від 16.07.2007 року стосується виключно курсантів.

Отже, договір розірвано, а законодавство не передбачає стягнення коштів у виниклих правовідношеннях.

В судовому засіданні відповідач підтримав свою правову позицію.

Судом встановлено:

З 13.08.2001 року по 02.07.2005 року ОСОБА_1 навчався в Одеському інституті внутрішніх справ по спеціальності «Правоохоронна діяльність» та здобув освітній рівень «спеціаліст». У 2012 році здобув повну вищу освіту за рівнем - «магістр».

З 01.08.2005 року по 01.09.2014 року працював на різних посадах в ГУ МВС України в Одеській області.

01.09.2014 року між ОСОБА_1 , ректором ОДУВС та начальником ГУ МВС України в Одеській області укладено договір №1 про підготовку ад`юнкта денної форми навчання за рахунок державного замовлення.

Відповідно до п.2.1.9 зазначеного договору, ОДУВС зобов`язався виплачувати ОСОБА_1 грошове утримання за нормами, затвердженими нормативно-правовими актами МВС України.

Відповідно до п.2.2.3, 2.2.9 зазначеного договору, ОСОБА_1 зобов`язався сумлінно ставитись до підготовки, оволодівати теоретичними знаннями, практичними навичками, сучасними методами роботи і досліджень з обраної спеціальності, належним чином та у визначені строки виконувати всі види завдань, складати іспити та заліки, що передбачені індивідуальним планом роботи, виконувати навчально-методичні вимоги викладачів. По завершенні трирічного строку навчання закінчити роботу над дисертацією та подати її на розгляд спеціалізованої вченої ради.

Відповідальність сторін передбачена п.3.3 зазначеного договору, а саме, ад`юнкт, який був зарахований до ад`юнктури за державним замовленням і відрахований за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, за вчинення протиправних дій, а також, за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, відшкодовує вартість навчання згідно з законодавством України.

Наказом ОДУВС від 12.08.2014 року ОСОБА_1 зараховано ад`юнктом денної форми навчання ад`юнктури ОДУВС.

Наказом ОДУВС від 25.01.2017 року відповідач з 31.01.2017 року відрахований з ад`юнктури за власним бажанням та призначений з 01.02.2017 року на посаду в Суворовський відділ поліції в м.Одесі ГУНП в Одеській області.

Наказом ОДУВС від 01.03.2017 року відповідач поновлений з 04.03.2017 року в ад`юнктурі.

Наказом ОДУВС від 06.07.2017 року відповідач відрахований з ад`юнктури та відряджений для подальшого проходження служби в Національній поліції України. Підставою відрахування з ад`юнктури стало невиконання індивідуального плану наукової роботи.

Зазначені обставини справи відповідач не заперечує та в судовому засіданні визнав, що по завершенні трирічного строку навчання не закінчив роботу над дисертацією та не подав її на розгляд спеціалізованої вченої ради.

Розрахунком вартості утримання слухача ад`юнктури та докторантури ОСОБА_1 , за період навчання з 01.09.2014 року по 06.07.2017 року, визначено: грошове забезпечення - 126701,34 грн., нарахування на оплату праці - 53507,00 грн.

Як передбачено п. 2 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено в ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України,зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Нормами ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.75 Закону України «Про національну поліцію», післядипломна освіта поліцейських здійснюється на загальних засадах, визначених Законом України «Про вищу освіту», з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, і складається з: 1) спеціалізації; 2) перепідготовки; 3) підвищення кваліфікації; 4) стажування.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про вищу освіту» вищий військовий навчальний заклад (заклад вищої освіти із специфічними умовами навчання) - заклад вищої освіти державної форми власності, який здійснює на певних рівнях вищої освіти підготовку курсантів (слухачів, студентів), ад`юнктів для подальшої служби на посадах офіцерського (сержантського, старшинського) або начальницького складу з метою задоволення потреб Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, центральних органів виконавчої влади із спеціальним статусом, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту;

Суд вважає хибним посилання відповідача у даних правовідносинах на положення Закону України «Про вищу освіту» №1556-VІІ від 01.07.2014 року та Постанови КМУ №261 від 23.03.2016 року , з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли 01.09.2014 року. На момент укладання Договору №1 діяв Закон України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 року та Постанова КМУ №309 «Про затвердження Положення про підготовку науково- педагогічних і наукових кадрів» від 01.03.1999 року.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999р. №309 затверджено «Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів», яке регламентує діяльність у галузі підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів і є обов`язковим для всіх вищих навчальних закладів та наукових установ України незалежно від їх підпорядкованості та форми власності.

Згідно п.19 Постанови КМУ до терміну навчання в аспірантурі або перебування в докторантурі не включається період хвороби (тривалістю понад один місяць), знаходження у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а також відсутність з інших поважних причин, передбачених законодавством України. Вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи оцінює обставини, що виключили можливість працювати над дисертацією, і визначає термін, на який продовжується навчання в аспірантурі або докторантурі (як правило, не більше одного року).

Відповідно до положень пп. 1,2 п.22 Постанови КМУ аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи.

Згідно п.22 Постанови КМУ та п.3.1 зобов`язань укладеного Договору з відповідачем, ад`юнкт, у разі відрахування з наведеної вище підстави, про яку не вказано, що вона відноситься до поважних причин, зобов`язаний відшкодувати вартість навчання в ад`юнктурі, тобто повернути державі (через позивача) отримані грошові кошти за весь період навчання.

Таким чином, відповідач помилково послався на Закон України «Про вищу освіту» №1556-VІІ від 01.07.2014 року, яким визначався новий порядок проходження навчання в аспірантурі (ад`юнктурі), зокрема частиною 1 ст.4 вказаного Закону передбачалося, що громадяни, які не завершили навчання за кошти державного або місцевого бюджету за певним ступенем освіти, мають право повторно здобути вишу освіту в державних або комунальних ВНЗ за тим самим ступенем освіти, за умови відшкодування до державного або місцевого бюджету коштів, витрачених на оплату послуг з підготовки фахівців, у порядку, визначеному КМУ, оскільки у п.п. 7 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень даного Закону зазначалося, що підготовка кандидатів та докторів наук, що здійснюється вищими навчальними закладами та науковими установами і започаткована до набрання чинності цим Законом продовжується в межах передбаченого строку підготовки.

Умова, за якої настає обов`язок відшкодування ад`юнктом витрат на навчання за держзамовленням реалізація ним права на повторний вступ до ад`юнктури за державним замовленням, на яку посилався відповідач, як на підтвердження безпідставності стягнення коштів за навчання, виходячи з норм Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 року, не може бути такою, що ґрунтується на вимогах Закону, оскільки правовідносини між сторонами виникли в 01.09.2014 року.

Суд дійшов до висновку, що оскільки ОСОБА_1 порушивши зобов`язання пред ОДУВС, не дотримавши вимог законодавства України, яке діяло на час виникнення правовідносин, та Договору №1 від 01.09.2014 року в частині його зобов`язання виконувати індивідуальний план роботи, повинен відшкодувати витрати пов`язані з навчанням у зв`язку з відрахуванням із ад`юнктури з неповажних причин.

Суд, при визначенні вартості навчання керується розрахунком вартості утримання слухача ад`юнктури та докторантури ОСОБА_1 , за період навчання з 01.09.2014 року по 06.07.2017 року (а.с.46) визначивши його належним допустимим та достатнім, при цьому відхиляє розрахунок позивача (а.с.47) як такий що не відповідає вимогам ст. 79 ЦПК України, і вважає, що до стягнення підлягають реальні витрати понесені ОДУВС під час навчання ОСОБА_1 ( заробітної плати професорсько-викладацького персоналу, витрат за комунальні послуги, майнове забезпечення, тощо). Зазначені витрати в розрахунку відсутні.

Що стосується відшкодування вартості навчання, пов`язаної з виплатою грошового забезпечення військовослужбовця та нарахування на оплату праці, то суд вважає, що вона не підлягає до стягнення, оскільки суперечить вимогам Закону.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Відповідно до ст.94 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Враховуючи те, що грошове забезпечення поліцейського виплачувалось відповідачу добровільно як засіб для існування, а отже платіж прирівнюється до заробітної плати, тому відсутні підстави для його стягнення.

Верховний Суд у постанові від 29 березня 2018 року по справі № 607/7379/17 з подібними правовідносинами - погодився з такими висновками суду.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Отже, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст.141 ЦПК України.

Керуючись 5, 6, 10, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позову Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про відшкодування витрат за період навчання.

Рішення суду може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 06.08.2020 року.

Суддя