Ухвала

Іменем України

07 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 653/2638/18

провадження № 61-12381ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Херсонського апеляційного суду від 23 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Генічеського районного нотаріального округу Карпенка Олександра Георгійовича, ОСОБА_2 про визнання заповіту дійсним,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати дійсним заповіт ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Генічеського нотаріального округу Херсонської області Карпенком О. Г. 23 червня 2017 року за реєстровим номером 833.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що на підставі заповіту, посвідченого 23 червня 2017 року приватним нотаріусом Генічеського нотаріального округу Херсонської області Карпенком О. Г. за реєстровим номером 833 ОСОБА_3 заповіла їй квартиру АДРЕСА_1 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне їй майно. 29 січня 2018 року вона звернулася до Генічеської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак постановою державного нотаріуса Генічеської державної нотаріальної контори Бернацької Н. Г. від 31 січня 2018 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що заповіт не відповідає вимогам законодавства. Однак наведене не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_3 не могла підписати заповіт власноручно за станом здоров`я, тому на її особисте прохання та у присутності свідків текст заповіту підписала ОСОБА_4 , яка прочитала його вголос у присутності свідків до підписання, про що зазначено у заповіті. Спочатку заповіт помилково підписала вона, оскільки її покликали дати ОСОБА_3 води та ліків, проте в момент підписання заповіту вона не знаходилася із спадкодавцем в одному приміщенні, а перебувала в іншій кімнаті в межах квартири, тому що їй необхідно було здійснювати постійний догляд за ОСОБА_3 . Вона не знала, що підписує, нотаріус сказав їй розписатися, що вона і зробила. В подальшому нотаріус виправив указану помилку, поставив підпис, дату та печатку. Заповіт складено нотаріусом у нотаріальній конторі після того, як було з`ясоване волевиявлення ОСОБА_3 , встановлена її особа та дієздатність, а також встановлені особи та дієздатність свідків і особи, що підписала заповіт. Підписувався заповіт за місцем проживання ОСОБА_3 .

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 04 березня 2020 року позов задоволено. Визнано дійсним заповіт, складений від імені ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Генічеського нотаріального округу Херсонської області Карпенко О. Г. 23 червня 2017 року за № 833.

Задовольняючи позов місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_1 надала достатні докази на підтвердження позовних вимог. Зміст заповіту не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача, нотаріус повинен був упевнитися в додержанні вимог законодавства при посвідченні заповіту, однак це не впливає на волевиявлення заповідача. ОСОБА_4 діяла не як представник спадкодавця, а як особа, яка підписує заповіт замість ОСОБА_3 , в силу неможливості це зробити останньою. Факт волевиявлення спадкодавця також не заперечувався та не оспорювався сторонами. ОСОБА_1 не була свідком при підписанні заповіту, тому вона не знала, що вона підписує. Відтак, підписання заповіту іншою особою на прохання заповідача відбулося з дотриманням вимог закону та відображало дійсне волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном. Нотаріус детально не роз`яснив, кому і де ставити свій підпис, що призвело до того, що стороння особа підписала заповіт. Обов`язок збереження таємниці заповіту покладено на нотаріуса, особу, яка підписує заповіт замість заповідача, і на свідків. Таким чином, таємниця заповіту не була порушена.

Постановою Херсонського апеляційного суду від 23 липня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задоволено. Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 04 березня 2020 року скасовано і постановлено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив з того, що спеціальні норми права, які регулюють виникнення, зміну, припинення правовідносин спадкування за заповітом, передбачені главою 85 «Спадкування за заповітом» Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Вказаною главою ЦК України не передбачено можливості визнання заповіту дійсним. У позовній заяві ОСОБА_1 не вказала підстав, на яких ґрунтуються її вимоги. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 14 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв`язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати статтю 1257 ЦК України, оскільки норми глави 85 ЦК України не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. Постановою Херсонського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року у справі № 653/402/18, яка набрала законної сили, встановлено що заповіт ОСОБА_3 було складено з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

14 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Херсонського апеляційного суду від 23 липня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 04 березня 2020 року.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що звернення до суду з цим позовом є ефективним способом захисту і таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не дав оцінки заповіту та не перевірив правильності висновків місцевого суду. Посилання апеляційного суду на висновки Верховного Суду України є безпідставним, оскільки в оскаржуваному судовому рішенні не наведено доводів на підтвердження нікчемності заповіту з підстав, зазначених у частині першій статті 1257 ЦК України. У постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі № 522/904/16-ц викладено правовий висновок про те, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність правочину та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт має письмову форму та посвідчений нотаріусом, його зміст був зачитаний вголос та власноруч підписаний заповідачем у присутності нотаріуса, заповіт відповідав волі заповідача та був зареєстрований у встановленому законом порядку. Крім того, обов`язок дотримання нотаріальної таємниці поширюється на осіб, яким про посвідчення заповіту стало відомо у зв`язку з виконанням ними службових обов`язків, свідків, та особу, яка підписує заповіт замість заповідача, а не на заповідача. Тому складання заповідачем заповіту у присутності інших осіб не може розцінюватися як порушення таємниці заповіту. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 10 червня 2019 року у справі № 727/6176/16-ц.

Зі змісту наведених доводів касаційної скарги вбачається, що скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої та абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд виходив з того, що не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв`язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати статтю 1257 ЦК України, оскільки норми глави 85 ЦК України не передбачають можливості визнання заповіту дійсним.

Наведені висновки апеляційного суду узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у рішенні Верховного Суду України від 23 лютого 2011 року у справі № 6-3216св10 та у постанові Верховного Суду від 04 травня 2020 року у справі № 658/3308/17, а саме: «не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв`язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати статтю 1257 ЦК України, оскільки норми глави 85 ЦК України не передбачають можливості визнання заповіту дійсним».

Аргументи заявника про те, що в оскаржуваному судовому рішенні не наведено доводів на підтвердження нікчемності заповіту, не заслуговують на увагу, оскільки постановою Херсонського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року у справі № 653/402/18, яка набрала законної сили, встановлено, що заповіт прочитано вголос представником заповідача та підписаний її представником, що є порушенням статей 238, 1234 ЦК України, оскільки такі правовідносини не допускають представництва. Крім того, внесені виправлення підпису особи на заповіті свідчать про присутність спадкоємця при складанні заповіту, що є порушенням встановленої законом таємниці заповіту. Наданий спадкоємцем заповіт не відповідає вимогам законодавства, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, тому нотаріус правомірно відмовив у видачі свідоцтва. Апеляційний суд навів висновки, викладені у вказаній постанові в оскаржуваному судовому рішенні, а відтак і вказав на обставини, що підтверджують нікчемність заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 травня 2019 року у справі № 522/904/16-ц та від 10 червня 2019 року у справі № 727/6176/16-ц, також є необґрунтованими, оскільки обставини, встановлені судами в цій справі, не є подібними до обставин, встановлених у справах, на рішення в яких посилається заявник. Так, у справі № 522/904/16-ц предметом позову було визнання недійсним заповіту і визнання права власності на спадщину, у справі № 727/6176/16-ц - визнання недійсним заповіту, а в цій справі - визнання заповіту дійсним. Вказані способи захисту порушеного права є різними, тому практика застосування норм права у зазначених правовідносинах відрізняється. Крім того, порушення вимог щодо форми та посвідчення заповіту не може розглядатися як наявність формальних помилок при складанні заповіту. До того ж, викладений у постанові Верховного Суду від 10 червня 2019 року у справі № 727/6176/16-ц висновок щодо складання заповідачем заповіту у присутності інших осіб, зроблений за інших обставин, не може бути застосований до обставин, встановлених судами в цій справі, в якій спадкоємець за заповітом підписала складений спадкодавцем заповіт.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув справу відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Херсонського апеляційного суду від 23 липня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Генічеського районного нотаріального округу Карпенка Олександра Георгійовича, ОСОБА_2 про визнання заповіту дійсним.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов