КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 369/9739/19 Головуючий 1 інстанція - Медведський М.Д.
Провадження № 22-ц/824/7089/2020 Доповідач 2 інстанція - Суханова Є.М.
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 серпня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Гуля В.В.., Сержанюка А.С.

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області про компенсацію з Державного бюджету України майнової та моральної шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області про компенсацію з Державного бюджету України майнової та моральної шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення.

Свої вимоги обґрунтував тим, що наприкінці травня 2017 року з його будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 під номером НОМЕР_1 в садовому товаристві «Пожежник», невстановленими досудовим слідством особами викрадено належне йому майно, відомості про що було внесено 02 червня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0003288 та розпочато кримінальне провадження за ч. З ст. 185 Кримінального кодексу України.

Зазначив, що з моменту події вчинення кримінального правопорушення минуло понад два роки, проте органом досудового розслідування осіб причетних до скоєння даного злочину встановлено не було.

Даним злочином потерпілому спричинено великої матеріальної шкоди, яка полягає в тому, що з вказаного вище будинку було викрадено значну кількість належних йому цінних речей, а саме:

1.єврокамін, модель «Kaw-Met w6», вартістю 40 500,00 грн. (сорок тисяч п`ятсот гривень);

2.котел опалювальний твердопаливний, типу Кронас-ЕКО, вартістю 55 000,00 грн. і п`ятдесят п`ять тисяч гривень);

3.електрогенератор, країна виробництва Німеччина, SK6500W GASOLINE GENERATOR, вартістю 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень);

4.газонокосарка, вартістю 8 000,00 грн. (вісім тисяч гривень);

5.електричні автомати, вартістю 2 000,00 грн. (дві тисячі гривень);

6.пластикові труби, вартістю 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень);

7.кабель алюмінієвий, вартістю 6 000,00 грн. (шість тисяч гривень);

8.кабель мідний, вартістю 7 000,00 грн. (сім тисяч гривень);

9.візок металевий, танечний, вартістю 1 000,00 грн. (одна тисяча гривень);

10.плита газова, вартістю 500,00 грн. (п`ятсот гривень).

Вказує, що внаслідок вказаного кримінального правопорушення було завдано майнової шкоди на загальну суму 150 000,00 грн. (сто п`ятдесят тисяч гривень).

Однак, згідно висновку експерта Київського науково-дослідного експертно- криміналістичного центру від 08.11.2018 № 12-4/1858, розмір майнової шкоди завданої йому внаслідок вказаного вище кримінального правопорушення станом на 01.06.2017 року міг становити лише 15 779,62 грн. (п`ятнадцять тисяч сімсот сімдесят дев`ять гривень шістдесят дві копійки) (висновок експерта наявний в матеріалах кримінального провадження).

Позивач вважає вказану у висновку експерта суму явно заниженою, адже дана сума відображає лише вартість двох предметів - твердопаливного котла «Kronas» ЕКО 24 кВт (котел опалювальний твердопаливний) та камінної топки «Kaw-Met» W6 (єврокамін), і то є надзвичайно далекою від справжньої ринкової вартості зазначених предметів.

Відтак, позивач вважає, що, у зв`язку з викладеним вище, йому було завдано крім майнової, також моральної шкоди, що підтверджується доданими до цієї заяви документами, і розмір якої позивач оцінює в 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень).

Таким чином, шкода, завдана позивачу внаслідок вказаного вище кримінального правопорушення, складає 170 000,00 грн. (сто сімдесят тисяч гривень), з яких майнова шкода становить - 150 000,00 грн. (сто п`ятдесят тисяч гривень) і моральна - 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень).

Просив зобов`язати Кабінет Міністрів України та Головне управління Державної казначейської служби України в Київській області компенсувати шкоду, завдану ОСОБА_1 як потерпілому в кримінальному провадженні від 02.06.2017 року за № 0003288, за рахунок Державного бюджету України в розмірі 170 000,00 грн. (сто сімдесят тисяч гривень), з яких:

-150 000,00 грн. (сто п`ятдесят тисяч гривень) є компенсацією завданої позивачу майнової шкоди;

-20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень) є компенсацією завданої позивачу моральної шкоди.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 січня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області про компенсацію з Державного бюджету України майнової та моральної шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач - апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки доказам наявних в матеріалах справи. В апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції було неправомірно застосовано норми матеріального права, які регулюють сферу суспільних відносин, пов`язаних з виплатою компенсації з Державного бюджету України розміру шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення.

Крім того, вважає , що відсутність законодавчо визначеного механізму компенсації потерпілому з Державного бюджету України, завданої внаслідок кримінального правопорушення, не повинно бути перешкодою для реалізації принципу відновлення для потерпілого порушеного права на володіння своїм майном.

Тому просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 січня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги про компенсацію з Державного бюджету України майнової та моральної шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення задовольнити в повному обсязі

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, щонаприкінці травня 2017 року з його будинку, який знаходиться в с. Мироцьке Києво-Святошинського району Київської області під номером 13 в садовому товаристві «Пожежник», невстановленими досудовим слідством особами викрадено належне йому майно, відомості про що було внесено 02 червня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0003288 та розпочато кримінальне провадження за ч. З ст. 185 Кримінального кодексу України.

Зазначив, що з моменту події вчинення кримінального правопорушення минуло понад два роки, проте органом досудового розслідування осіб причетних до скоєння даного злочину встановлено не було.

Даним злочином потерпілому спричинено великої матеріальної шкоди, яка полягає в тому, що з вказаного вище будинку було викрадено значну кількість належних йому цінних речей, а саме:

1.єврокамін, модель «Kaw-Met w6», вартістю 40 500,00 грн. (сорок тисяч п`ятсот гривень);

2.котел опалювальний твердопаливний, типу Кронас-ЕКО, вартістю 55 000,00 грн. і п`ятдесят п`ять тисяч гривень);

3.електрогенератор, країна виробництва Німеччина, SK6500W GASOLINE GENERATOR, вартістю 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень);

4.газонокосарка, вартістю 8 000,00 грн. (вісім тисяч гривень);

5.електричні автомати, вартістю 2 000,00 грн. (дві тисячі гривень);

6.пластикові труби, вартістю 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень);

7.кабель алюмінієвий, вартістю 6 000,00 грн. (шість тисяч гривень);

8.кабель мідний, вартістю 7 000,00 грн. (сім тисяч гривень);

9.візок металевий, танечний, вартістю 1 000,00 грн. (одна тисяча гривень);

10.плита газова, вартістю 500,00 грн. (п`ятсот гривень).

Вказує, що внаслідок вказаного кримінального правопорушення було завдано майнової шкоди на загальну суму 150 000,00 грн. (сто п`ятдесят тисяч гривень).

Однак, згідно висновку експерта Київського науково-дослідного експертно- криміналістичного центру від 08.11.2018 № 12-4/1858, розмір майнової шкоди завданої йому внаслідок вказаного вище кримінального правопорушення станом на 01.06.2017 року міг становити лише 15 779,62 грн. (п`ятнадцять тисяч сімсот сімдесят дев`ять гривень шістдесят дві копійки) (висновок експерта наявний в матеріалах кримінального провадження).

Позивач вважає вказану у висновку експерта суму явно заниженою, адже дана сума відображає лише вартість двох предметів - твердопаливного котла «Kronas» ЕКО 24 кВт (котел опалювальний твердопаливний) та камінної топки «Kaw-Met» W6 (єврокамін), і то є надзвичайно далекою від справжньої ринкової вартості зазначених предметів.

Таким чином, шкода, завдана позивачу внаслідок вказаного вище кримінального правопорушення, складає 170 000,00 грн. (сто сімдесят тисяч гривень), з яких майнова шкода становить - 150 000,00 грн. (сто п`ятдесят тисяч гривень) і моральна - 20 000,00 грн. (двадцять тисяч гривень).

Проаналізуваши вищевикладене суд першої інстанції прийшов до висновку про залишення позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Головного управління Державної казначейської служби України в Київській області про компенсацію з Державного бюджету України майнової та моральної шкоди, завданої потерпілому внаслідок кримінального правопорушення без задоволення, обґрунтовуючи його тим, що Законом Укарїни «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», що регулює відшкодування шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення не з вини спеціального суб`єкта, Верховною Радою України не врегульовано.

Крім того, позивачемне надано належних доказів того, в чому полягає моральна шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) Відповідачів та заподіянням йому шкоди, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів виходячи з наступного.

Частиною першою статті 1177 Цивільного кодексу України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

У відповідності до частини другої статті 1177 ЦК України, шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Порядок, що містить процедуру присудження та сплати відшкодування, має бути встановлений окремим законом, який не було прийнято до цього часу. За відсутності закону, який формулює такі положення, ніяке право на компенсацію не може виникнути, оскільки заявник не може стверджувати, що він мав «законне сподівання» одержання будь-яких конкретних сум.

Також, в ухвалі Європейського Суду з прав людини від ЗО вересня 2014 року у справі «Петро Якович Петльований проти України», заява № 54904/08, суд зауважив, що відповідно до Цивільного кодексу України питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною. Зокрема, умови, передбачені у статті 1177 ЦК України, полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Такий закон має також містити процедуру присудження та сплати компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею ЦК України, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Практика національних судів підтверджує, що за відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути згідно зі статтею 1177 ЦК України, як окремо взятої.

Дана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №756/10786/16.

Водночас, механізм відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України на сьогодні законодавчо визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі-Закон).

Проте, цей Закон передбачає можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок коштів Державного бюджету України лише у випадку, коли кримінальне правопорушення вчинено спеціальним суб`єктом (працівник правоохоронного органу, прокуратури) і набуло вигляду незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою тощо.

Також зазначено, що Закону, що регулює відшкодування шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення не з вини спеціального суб`єкта, Верховною Радою України не прийнято.

Дана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №479/835/17.

Оскільки, на даний час відсутній спеціальний Закон та злочин, у даній справі, вчинений не спеціальним суб`єктом, то відсутні підстави для задоволення вимоги про відшкодування матеріальної шкоди з Державного бюджету.

Колегія суддів, беручи до уваги вище встановлене судом першої інстанції вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому колегія суддів, погоджуючись із висновком суду першої інстанції щодо моральної шкоди, вважає, що дійсно апелянтом не надано належних доказів того, в чому полягає моральна шкода, якими доказами вона підтверджується (наявність душевних переживань, погіршення стану здоров`я тощо), наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) Відповідачів та заподіянням йому шкоди, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди.

Тобто, позивач не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та заподіянням йому шкоди, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди тощо.

Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати,' зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пункті 5 цієї ж Постанови Пленуму №4 зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W.UK style='tag3:14.0pt;tag2:"Roboto Condensed Light"; tag1:black;background:white'> проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

А тому висновки суду першої інстанції є такими, що відповідають вимогам діючого законодавства.

Отже, суд першої інстанції, вірно встановив фактичні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про залишення позову без розгляду.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст. 7, 328, 355, 356, 369,375, 381, 382 ЦПК України,колегія суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий: Є.М. Суханова

Судді В.В. Гуль

А.С. Сержанюк