КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Ларіонова Н.М.
Апеляційне провадження №22-ц/824/7612/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар -Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , особи яка не приймала участі у справі на рішення Подільського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Атаманюк Валерія Анатоліївна про вирішення питання правомірності та відповідності правочину вимогам закону та тлумачення змісту правочину.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У серпні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про тлумачення змісту правочину, вирішення питання правомірності, дійсності й відповідності договору дарування вимогам чинного законодавства.

На обґрунтування позову послалась на те, що 10 жовтня 2016 року між нею та відповідачем було укладено договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Атаманюк В.А. та зареєстрованого в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 1117.

У позові зазначає, що вищевказану частину квартири вона має намір відчужити, однак зіткнулась з проблемою застосування різних термінів/понять, що визначають право власності дарувальника на зазначену частину квартири і як наслідок - необхідності тлумачення /встановлення змісту правочину відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілих та суперечливих положень та вирішення питання його правомірності та відповідності правочину вимогам закону. Вказує, що в договорі дарування, в договорі купівлі-продажу квартири та в інформаційній довідці відсутнє застосування однозначної й тотожної термінології щодо форми власності та виду власності на вищезазначену частину квартири, яка до відчуження належала відповідачу. Зазначає, що вона неодноразово зверталась до установ з продажу нерухомості з намірами продати належну їй частину вищевказаної квартири, однак покупці, стикаючись з означеною термінологічною плутаниною неодмінно висловлювали сумніви щодо правомірності , дійсності та відповідності правочину. Таким чином, позивач вважає, що необхідно розтлумачити зміст п.1 договору дарування 1/3 частини вищевказаної квартири для подальшого продажу належної їй частини.

З урахуванням заяви від 04 лютого 2019 року про зміну предмета позову, просила - привести до єдиної термінології зміст (в тому числі п.1) Договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , укладеного та посвідченого 10 жовтня 2016 року та зареєстрованого приватним нотаріусом КМНО Атаманюк В.А.,в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 1117, а саме щодо належності дарувальнику 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на праві особистої приватної власності (форма власності), спільна часткова (вид власності) без зміни умов правочину; вирішити питання правомірності, дійсності й відповідності вимогам ст.ст. 203, 204 ЦК України Договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , укладеного та посвідченого 10 жовтня 2016 року та зареєстрованого приватним нотаріусом КМНО Атаманюк В.А. в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 1117.

Відповідачем поданий відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що 10 жовтня 2016 року на підставі договору дарування, ним було передано у власність позивачу належну йому на праві особистої приватної власності, (спільна часткова )1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 вказує, що у зв`язку з потребою в чималих грошових коштах для виплати боргів, він разом з дружиною намагалися продати 1/3 частину вищевказаної квартири. Однак потенційні покупці виявили недовіру до них, щодо дійсності та правомірності договору, яка виникла внаслідок термінологічної неузгодженості в правовстановлюючих документах на квартиру, договорі дарування, інформаційних довідках з реєстру речових прав на нерухоме майно. У даному відзиві відповідач визнав позов в повному обсязі.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року позов задоволено.

Приведено до єдиної термінології зміст в тому числі п. 1 договору дарування укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого 10 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк Валерією Анатоліївною та в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 1117 до єдиної термінології, а саме: щодо належності Дарувальнику 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на праві особистої приватної власності (форма власності), спільна часткова (вид власності), без зміни умов правочину.

Вважати Договір дарування укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який посвідчений 10 жовтня2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Атаманюк Валерією Анатоліївною та в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №1117, правомірним, дійсним й таким, що відповідає вимогам ст. 203, 204 ЦК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , особа яка не приймала участі у справі, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В апеляційній скарзі зазначала, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи. На думку апелянта, суд вказаним рішенням вирішив питання щодо її прав і обов`язків на частину квартири .

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони були своєчасно повідомлені про день та час розгляду справи13 серпня 2020 року , 24 вересня 2020 року . . Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження від сторін не надходило.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 на підставі Договору дарування від 10 жовтня 2016 року безоплатно передав у власність ОСОБА_2 належну йому на праві особистої приватної власності (форма власності), спільна часткова (вид власності) 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Атаманюк В.А. і зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під № 1117 ( а.с. 8)

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 р. позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю, вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням задоволено частково. Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 :

виділено в користування ОСОБА_2 жилу кімнату площею 11,8 кв.м., ОСОБА_1 і ОСОБА_5 - жилі кімнати площею 17,8 кв.м. та 13,6 кв.м. Місця загального користування залишено в спільному користуванні. Зобов`язано ОСОБА_1 та ОСОБА_5 усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні 1/3 частиною квартири АДРЕСА_1 , шляхом її вселення в квартиру. Стягнуто з ОСОБА_1 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості 2,6 кв.м. житлової площі в розмірі 43 411,40 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року в частині визначення часток квартири АДРЕСА_1 , які відповідають розміру житлових кімнат та стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 компенсації вартості 2,6 кв.м. житлової площі в розмірі 43 411,40 грн. - скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині . В іншій частині рішення Подільського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року залишено без змін.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними , якщо інше не встановлено а домовленістю співвласників або законом .

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати поняття і види права спільної власності .

Відповідно до ст.41 Конституції України Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності вирішується в Основному Законі крізь призму прав людини (ст. 17 Загальної декларації прав людини). Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Між ОСОБА_6 , який діяв від свого імені та від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , які діяли від свого імені та від імені доньки ОСОБА_9 01 грудня 1997 року було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованого Українською біржею «Десятинна».( а.с. 9).

Відповідно до п.1 Договору ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 придбали в рівних частинах квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначеним Договором купівлі-продажу не встановлена інша власність на майно, тобто діє презумпція спільної часткової власності (ч.4 ст. 355 ЦК України) та за змістом договору «квартиру придбано в рівних долях» тобто кожному покупцю. Таким чином, видом спільної власності в даному випадку може бути лише спільна часткова власність.

Відповідно до реєстраційного посвідчення Київського міського бюро технічної інвентаризації від 06 грудня 1997 року засвідчено, що квартира АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 в рівних долях. ( а.с. 10)

Відповідно до інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації № 39689 від 05 жовтня 2016 року, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_9 в рівних долях, на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Українською біржею «Десятинна» від 01 грудня 1997 року № 8746-А/2771.( а.с. 11)

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як видно з тексту договору дарування від 10 жовтня 2016 року , у договорі відсутнє посилання на форму та вид власності частки квартири яка дарується ОСОБА_2 , тоді як з договору купівлі - продажу квартири від 01 грудня 1997 року випливає , що покупці ОСОБА_1. ( ОСОБА_1 ), ОСОБА_3 , та ОСОБА_9 придбали квартиру в рівних частках, тобто вказана квартира є спільною частковою власністю і кожному з покупців належить 1/3 частина квартири.

За таких обставин , зазначена вище термінологічна неузгодженість та відмова Дарувальника від будь-якої участі та співпраці у вирішенні цього питання, призвели до порушення прав Обдаровуваної. Позивач позбавлений можливості безперешкодно продати належну їй частину квартири і реалізувати своє право на розпорядження власністю, у зв`язку з чим вимушена звернутися до суду з метою отримання кваліфікованого і остаточного тлумачення/приведення до єдиної термінології означеного Договору, зокрема пункту 1 Договору (однакового застосування для всього змісту правочину значення слів і понять, зокрема поняття «приватної», «спільної часткової власності», а також загальноприйнятого у відповідній сфері відносин значення термінів) без зміни умов Договору, встановлення змісту п. 1 правочину відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілих та суперечливих положень та вирішення питання його правомірності, дійсності й відповідності правочину вимогам закону. Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено.

Статтею 203 ЦК України, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати: ЦК; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом.

Судом першої інстанції вірно встановлено відповідність зазначеного Договору дарування загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину з урахуванням вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Частиною 1 ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину.

Обставини, зазначені в ст. ст. 216-233 ЦК України, які зумовлюють правові наслідки недійсності означеного правочину є відсутніми. Таким чином, зазначений правочин від 10 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Атаманюк В.А., який зареєстровано в реєстрі № 1117 є правомірним, дійсним, укладеним відповідно вимогам ст. 203,204 ЦК України і підлягає тлумаченню з підстав, визначених ст. 637 ЦК України.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників в порядку позовного провадження.

Відповідно до ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Правила тлумачення змісту правочину визначені в частинах 3, 4 ст. 213 ЦК України, згідно з якими при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілих та суперечливих положень.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Тобто можна констатувати, що тлумаченню підлягають усі умови договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Під буквальним значенням слів та понять розуміють той зміст понять, який вкладався в них сторонами при вираженні положень правочину. Здійснюючи тлумачення відповідно до даного способу, спірні поняття розкривають за допомогою визначення того, яке значення поняттям надавалося сторонами в усьому договорі Встановленням такого основного способу тлумачення законодавець виходив з тієї позиції, що при укладенні договору сторона для досягнення мети договору присвоює одному поняттю лише одне значення.

Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує прав та інтересів інших осіб.

Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, правильно встановивши правовідносини, прийшов до правильного висновку щодо можливості тлумачення п.1 Договору дарування щодо визначення форми і виду власності предмету договору дарування 1/3 частини квартири - особиста приватна власність (форма власності), спільна часткова (вид власності), без зміни умов правочину.

Доводи апеляційної скарги, що суд вирішив питання про права і обов`язки ОСОБА_1 не ґрунтуються не вимогах закону, спростовуються доказами наявними в матеріалах справи, зокрема рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 серпня 2017 року, про яке зазначалось вище, рішенням Подільського районного суду м. Києва від11 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року яким відмовлено ОСОБА_1 у визнанні договору дарування недійсним.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає рішення законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи , доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, колегія суддів ,-

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , особи яка не приймала участі у справі залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 25 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді