Справа № 216/3591/19
провадження 2/216/1494/20
23 червня 2020 року місто Кривий Ріг
Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:
головуючого судді Кузнецова Р.О.
секретаря судового засідання Кузь А.Ю.,
заочно розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду у місті Кривому Розі, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку за місцем проживання,-
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку за місцем проживання. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є основним наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується ордером НОМЕР_2, виданого на підставі рішення виконкому Центрально-Міської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу №436 від 16.10.1981. (копія ордеру додається) Указаний ордер виданий на ім`я ОСОБА_4 , який помер, його дружини ОСОБА_5 та двох дітей - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_2 ». Також в указаній квартирі, зареєстрована донька ОСОБА_2 , відповідач-2 ОСОБА_3 . Відповідачі по справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично більше шести місяців, а точніше з 2000 року, не проживають у вище указаному житловому приміщенні, про що складено відповідний акт. Факт реєстрації відповідачів перешкоджає позивачу в реалізації права вільного розпорядження та володіння майном, що гарантовано Конституцією України, а саме, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються на відповідачів, крім цього відповідач позбавлена права оформити субсидію. Враховуючи викладене, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням та зняти їх з реєстраційного обліку.
05 листопада 2019 року на підставі ухвали суду, з метою виконання вимог частини 1 статті 189 Цивільного процесуального кодексу України розпочато підготовче провадження у справі, розгляд якої здійснюється у загальному порядку.
19 травня 2020 року на підставі ухвали суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду по суті.
Позивач, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, не використала наданого законом права на особисту участь у судовому засіданні, у судове засідання не з`явилася, просила розглянути справу у її відсутність, про що надала письмову заяву, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідачі належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки не повідомили, відзиву та заперечень проти позову не надали. Будь-яких заяв та клопотань зі сторони відповідачів до суду не надходило.
У зв`язку з цим, зі згоди позивача, судом ухвалено здійснювати заочний розгляд справи без участі відповідачів відповідно до вимог ст.ст. 279-281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
За приписами ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При цьому, згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі ордеру НОМЕР_2 від 20.01.1981, виданого на підставі рішення виконкому Центрально-Міської районної Ради народних депутатів м. Кривого Рогу №436 від 16.10.1981 (а.с. 28) ОСОБА_4 , сім`я якого складається з чотирьох чоловік: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , належить право зайняття трикімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 28).
В указаній квартирі, зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, видана Головою ОСББ «Ньютона 42» Любимською І.С. №19 від 10.06.2019. (а.с. 6) Указана обставина також підтверджується довідкою відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради №2073 від12.05.2020.
Відповідно до акту, складеного зі слів сусідів ОСОБА_8 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_9 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_10 ( АДРЕСА_4 ), засвідченим Головою ОСББ «Ньютона 42» Любимською І.С. 10.06.2019, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , фактично не проживають з 2000 року. (а.с. 7).
Згідно з довідкою виконкому Центрально-Міської районної у місті ради №22/30 від 30.03.2020, станом на 30.03.2020 виконком районної у місті ради рішення про передачу кв. АДРЕСА_1 у приватну власність громадян не приймав.
З витягу із рішення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради №182 від 21.05.2014 «Про надання дозволу на зміну договорів найму жилих приміщень», убачається, що виконком вирішив надати дозвіл на зміну договорів найму жилих приміщень внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї, а саме: трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , жилою площею 37,61 кв.м., з померлого ОСОБА_4 на дочку, ОСОБА_1 .
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
У відповідності до ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.(ст. 72 ЖК УРСР)
Постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц висловлено правову позицію щодо застосування ст. 391 ЦК України, зокрема, право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Факт реєстрації відповідача в будинку за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд.
Із урахуванням встановлених обставин у справі та положень згаданих норм права, зокрема ст. 391 ЦК України, суд вважає, що реєстрація у житлову приміщенні відповідачів за відсутності для того передбачених законом підстав, є перешкодою у користуванні позивачем зазначеним житловим приміщенням.
Оскільки, відповідачі порушують права позивача, позов про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.
Разом з цим, суд зазначає, що вимоги про зняття з реєстрації відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не потребують судового захисту, так як є похідними від задоволення судом вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та є підставою для зняття відповідачів з реєстрації. Даний висновок ґрунтується на положеннях п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, де серед підстав зняття з реєстрації місця проживання особи є наявність рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви про розірвання шлюбу складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та становить 768,40 грн.
Отже, з урахуванням наведеного з відповідачів на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 768,40 грн.
Керуючись ст.ст. 316, 319, 321, 383, 391, 406 ЦК України, ст. 71, 72, 150, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 200, 258, 259, 263-265, 279-281, 352, 354, 355 ЦПК України суд,
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстраційного обліку за місцем проживання,- задовольнити.
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , у рівних частинах з кожної, судові витрати у вигляді судового збору, у розмірі 768,40 грн (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано.

Рішення прийнято, складено і підписано в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

- позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

- відповідачі: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Рішення надруковане суддею в одному примірнику.

Суддя Р.О.Кузнецов