ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6772/20 Справа № 202/3739/19 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г.О. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк»

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2019 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що 17.06.2011 року між сторонами укладено договір № б/н, згідно умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 3 200,00 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Всупереч умовам договору ОСОБА_1 належним чином покладені на неї обов`язки перед банком не виконала, порушила умови кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 30.04.2019 року виникла заборгованість у розмірі 123 223,30 грн, яка складається з наступного: 3 180,39 грн - заборгованість за кредитом; 119 942,91 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 100,00 грн, - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 0,00 грн - штраф (фіксована частина), 0,00 грн. - штраф (процентна складова).

На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість та судовий збір.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову не надав належної оцінки усім обставинам справи, не прийняв до уваги те, що відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, відповідачу відкрито картковий рахунок, видано картку з кредитним лімітом у розмірі відповідно до умов кредитного договору, якими остання користувалася на власний розсуд.

Відповідач подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що позивачем не надано належних доказів погодження сторонами усіх істотних умов кредитного договору щодо розміру базової процентної ставки, неустойки; Умови та правила, що долучені банком до позовної заяви не містять підпису відповідача, а також, на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України, застосував строк позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду неможливо з огляду на наступне.

Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Судом встановлено, що 17.06.2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 3 200,00 грн, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач долучив до анкети-заяви копію Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та копію Витягу з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, затверджені наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256, які були розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.

На підставі вказаних анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг та самих Умов і правил надання банківських послуг, позивач нарахував відповідачу заборгованість станом на 30.04.2019 року у розмірі 123 223,30 грн, яка складається з наступного: 3 180,39 грн - заборгованість за кредитом; 119 942,91 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 100,00 грн, - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 0,00 грн. - штраф (фіксована частина), 0,00 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» погашення за кредитом повинно відбуватись до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором, що долучений позивачем до позовної заяви та випискою по рахунку, відповідач активно користувалася кредитними коштами, особисто здійснила погашення суми кредиту 29.11.2014 року в розмірі 12,47 грн (а.с. 4-5, 108-112), а внесені 04.03.2015 року, 02.07.2015 року, 06.07.2015 року, 28.04.2019 року, 29.04.2019 року на рахунок Банку кошти були службовою операцією Банку (автоматичне списання коштів з рахунку відповідача), тобто дію було вчинено не самим відповідачем, та без її відома.

Відповідач заперечувала факт погашення нею кредитної заборгованості за кредитним договором після 29.11.2014 року, що не спростовано позивачем у справі.

Тобто, з грудня 2014 року у кредитора виникло право вимоги з приводу невиконання окремих періодичних платежів, а по суті виконання договору в цілому, оскільки саме з цього дня банк виявив порушення свого права.

АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з зазначеним позовом в червні 2019 року.

Відповідач порушує питання про застосування строків позовної давності у спорі (а.с.57-62).

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом частини першої статті 264 ЦК України підставою вважати, що перебіг позовної давності перервався, є вчинення саме особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, зокрема, надіслання позивачу певного листа, самостійного зарахування на рахунок позивача певної частини заборгованості.

За змістом статті 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року підлягає зміні в частині обґрунтування правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у зв`язку з застосуванням строків позовної давності, перебіг яких розпочався з грудня 2014 року, тоді як банк звернувся до суду з позовом лише у червні 2019 року, тобто з пропуском встановленого ЦК України строку позовної давності.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2020 року змінити в частині обґрунтування правових підстав відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова