ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 686/1420/20
Провадження № 22-ц/4820/1494/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.

розглянув в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу № 686/1420/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 червня 2020 року (суддя Чевилюк З.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання майна.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів на утримання майна.

В обґрунтування позову зазначає, що 23.02.2011 за нею було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , (підстава - договір дарування від 04.02.2011, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б.).

Вказує, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.08.2013 року у справі № 200/10120/13-ц (залишеного в силі 27.01.2014 ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області) та додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2014 в порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділено у власність ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в житловому будинку літ. А-12 складається із: 1-коридор, 2-комора, 3-санвузол, 4-кухня, 5 - житлова, I - лоджія житловою площею 18,8 кв.м., загальною площею 39,5 кв.м.; виділено у власність ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в житловому будинку літ. А-12 складається із: 1-коридор, 2 - комора, 3 - санвузол, 4 - кухня, 5-житлова, I - лоджія житловою площею 18,8 кв.м., загальною площею 39,5 кв.м. Таким чином, позивач вважає, що суд визначив статус даної квартири як спільної часткової власності позивача та відповідача.

На підставі судового рішення відповідач зареєстрував своє право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Посилається на те, що вона проживає та зареєстрована у вказаній вище квартирі, а відповідач з 2009 року фактично мешкає у Хмельницькій області, за вищевказаною адресою не проживає та взагалі не з`являється у даній квартирі, не бере участі в її утриманні, не сплачує комунальні послуги.

Позивач вказує, що 26.12.2019 їй стало відомо з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що 23.08.2019 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського округу Барабаш Ю.В. ОСОБА_2 відчужив належну йому 1/2 частки квартири ОСОБА_3 .

Відповідач за час набуття права власності на 1/2 частини квартири, а саме з 02.04.2014 по 23.08.2019 не брав жодної участі в утриманні квартири, витрати з оплати житлово-комунальних послуг належної сторонам квартири несла тільки позивач.

За період з січня 2017 року по 23.08.2019 позивачем сплачено 6048 грн 85 коп за послуги з утримання будинку і прибудинкової території та 12 176 грн 43 коп за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води, всього сплачено позивачем 18 225 грн 28 коп.

А тому, позивач вважає, що відповідач, як співвласник квартири, має відшкодувати на користь позивача половину понесених нею витрат по сплаті житлово-комунальних послуг, що становить 9112,64 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 червня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3200 грн.

Не погоджуючись з вказаним вище рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Апелянт не погоджується з висновком суду про те, що вона є неналежним суб`єктом звернення до суду, оскільки право власності на квартиру АДРЕСА_1 , було зареєстроване за нею ще 23.02.2011 і рішенням суду про розподіл майна подружжя не було скасовано державну реєстрацію її права власності та не було виключено з реєстру. Зазначає, що ухвалюючи рішення судом не були враховані норми ЦК України, що регламентують виконання солідарного обов`язку. Крім того, суд першої інстанції дійшов до необґрунтованого висновку, що відповідач не зобов`язаний нести витрати по сплаті за житлово-комунальні послуги, оскільки останній не проживає у спільній квартирі. Апелянт вважає, що норми ЦК України закріплюють імперативний обов`язок співвласника майна утримувати його та нести витрати на управління, утримання та збереження такого майна у рівній частці, не встановлюючи при цьому залежність виконання такого обов`язку від будь-яких інших факторів, зокрема проживання співвласника чи користування цим майном.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення. При цьому, вказує, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів у справі, а також не містять об`єктивних підстав і обґрунтувань, які є підставою для скасування судового рішення.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є неналежним суб`єктом звернення до суду, оскільки її статус як власника майна в силу нереєстрації частки у майні за рішенням суду є непідтвердженим у встановленому порядку. Також судом першої інстанції зазначено, що відповідач не проживає у спірній квартирі, не користується зазначеними послугами, а оплата за їхнє використання здійснюється згідно з показниками засобів обліку, відповідно до кількості спожитих послуг саме позивачем, яка проживає в квартирі та користується ними, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що такі витрати не є витратами в розумінні положень ст. 360 ЦК України.

Проте, колегія суддів не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2009 у справі № 2-4253/2009 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 83).

23.02.2011 за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 04.02.2011, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б. (а.с. 12 на звороті).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.08.2013 у справі № 200/10120/13-ц та додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.03.2014, в порядку розподілу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, виділено у власність ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в житловому будинку літ. А-12 складається із: 1-коридор, 2-комора, 3-санвузол, 4-кухня, 5 - житлова, I - лоджія житловою площею 18,8 кв.м., загальною площею 39,5 кв.м.; виділено у власність ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в житловому будинку літ. А-12 складається із: 1-коридор, 2 - комора, 3 - санвузол, 4 - кухня, 5-житлова, I - лоджія житловою площею 18,8 кв.м., загальною площею 39,5 кв.м. (а.с. 90-93).

Відповідно, 02.04.2014 ОСОБА_2 зареєстрував право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 88).

За інформацією з Державного реєстру речових прав 23.08.2019 відповідач відчужив належну йому частку квартири за договором дарування ОСОБА_3 (а.с. 12).

Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України, при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.

Згідно із статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

За змістом частини першої статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із статтею 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , яким належить по 1/2 частини вказаної квартири. Вказана квартира в натурі між сторонами поділена не була, окремі договори на утримання належного співвласникам майна не укладалися.

Таким чином, позивач та відповідач, як співвласники квартири, в силу вимог статей 322, 360 ЦК України зобов`язанні утримувати майно та брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 06 травня 2019 року у справі № 712/10644/16 (провадження № 61-21983св18).

Не заслуговують на увагу посилання представника відповідача ОСОБА_4 на те, що ОСОБА_1 не зареєструвала право спільної часткової власності на належну їй частку майна на підставі рішення суду, у неї не виникло право спільної часткової власності на квартиру, а тому в неї відсутнє право звернення з позовом до суду в матеріально-правовому аспекті.

Оскільки, згідно зі ст. 2 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації.

Таким чином, при дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Подібна норма права містилася і в попередній редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин): споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» , індивідуальний споживач зобов`язаний сплачувати житлово-комунальні послуги.

Положення статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги роз`яснює, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку;

2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Положеннями статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Таким чином, позивач ОСОБА_1 належними доказами підтвердила факт того, що вона несла тягар утримання спільного майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , самостійно, що підтверджується наданими позивачем копіями дублікатів квитанцій (а.с. 16-31, 32-39).

Разом з тим, відповідач по справі ОСОБА_2 , якому на праві приватної власності належить 1/2 частина зазначеної квартири належними та допустимими доказами не спростував факт того, що він особисто не здійснював сплату коштів щодо утримання, збереження спільного майна, а отже є споживачем цих послуг нарівні з позивачем, тому зобов`язаний був утримувати свою власність.

Як вбачається із заявлених позовних вимог, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідача грошові кошти сплачені нею за послуги КП Житлосервіс-2 ДМР з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 3024 грн. 42 коп. (6048,85:2) за період з січня 2017 по серпень 2019 та за послуги КП «Теплоенерго» з централізованого опалення та постачання гарячої води в розмірі 6088 грн. 21 коп. (12176,43:2) за період з січня 2017 року по квітень 2019 року.

Разом з тим, апеляційним судом не може бути прийнято до уваги копії дублікатів квитанцій по сплаті послуг з постачання гарячої води за січень 2017, лютий 2017, березень 2017, жовтень 2017, листопад 2017 та грудень 2017 року, з огляду на те, що послуги з постачання гарячої води здійснюються згідно з показниками лічильника, споживалися позивачем особисто та використовувались для задоволення її особистих потреб, при цьому, відповідач вказаними послугами не користувався, оскільки не проживав у квартирі АДРЕСА_1 . Крім того, позивач, відповідно до вимог ст. ст. 12, 77-78, 81 ЦПК України, не довела розмір сплачених нею послуг з централізованого опалення за січень 2017, лютий 2017, березень 2017, жовтень 2017, листопад 2017 та грудень 2017 року (а.с. 32-34).

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що стягненню на користь позивача підлягає половина від суми здійснених нею платежів в частині оплати послуг на управління, утримання та збереження спільного майна, тобто це платежі, які здійснені на утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 3024 грн 42 коп за період з січня 2017 по серпень 2019, а також за централізоване опалення квартири в розмірі 980 грн 23 грн ((6088,21-4127,74):2) за період з січня 2018 року по квітень 2019, всього 4004 грн 65 коп. При цьому, не підлягає застосуванню позовна давність відповідно до поданої представником відповідача ОСОБА_4 заяви, оскільки позивач звернулась до суду в межах загальної позовної давності, визначеної ст. 257 ЦК України, з урахуванням здійснених нею платежів на житлово-комунальні послуги, починаючи з лютого 2017 року.

З урахуванням викладеного вище, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 923 грн 83 коп ((840,80+1261,2)х43,95%).

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, поряд з іншими належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача подано акти виконаних робіт (наданих послуг) від 08.05.2020 та від 25.08.2020, квитанцію про оплату гонорару від 05.05.2020 на суму 3200 грн, квитанцію про оплату гонорару від 21.08.2020 на суму 1450 грн, ордери та договори про надання правової допомоги від 18.03.2020 та від 17.08.2020 (а.с. 109-114, 170-175).

З огляду на викладене, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу пропорційно до розміру позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, в розмірі 2606 грн. 32 коп. ((3200+1450)х56,05%).

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 16 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати на управління, утримання та збереження спільного майна у розмірі 4004 грн 65 коп та 923 грн 83 коп судового збору.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) 1793 грн 60 коп витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 29 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай