Провадження № 2/643/1024/20
14.08.2020 року Московський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Довготько Т.М.
за участю секретаря судового засідання Хотян К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та поділ майна подружжя,-
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому, після уточнення, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від усіх його доходів щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття; визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що 06.04.1996 року вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 ,, який рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25.05.2011року розірвано. Від даного шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 . Під час шлюбу з відповідачем вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , яка підлягає поділу. З моменту розірвання шлюбу, дитина постійно проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги добровільно не надає. Крім того, зазначає, що оскільки син проживає разом з нею, та вона піклується про нього самостійно без будь-якої допомоги з боку відповідача, вважає, що її частка у майні , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, підлягає збільшенню до 2/3 частин.
Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 05.11.2019року було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі
Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 04.06.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Представник позивача Шабанова С.О. надала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без участі позивача та її представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Вкотре, надав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням карантину.
Разом з тим, клопотання про відкладення розгляду справи не є безумовною правовою підставою для відкладення розгляду справи і сторона, яка просить відкласти розгляд справи повинна довести реальну наявність обставин на які вона посилається, обґрунтувати поважність причин, які не дозволяють їй приймати участь у судовому засіданні.
Суд, звертає увагу на те, що на даний час карантинні обмеження, які були раніше встановлені постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 р. № 211, значно пом`якшені, не обмежують права учасників судового засіданні на доступ до суду та дозволяють їм безпосередньо приймати участь у судовому засіданні.
Крім того, суд вважає, що відповідач повинен добросовісно використовувати надані процесуальні права, не зловживати ними та зобов`язані демонструвати готовність брати участь у судовому розгляді і утримуватися від використання методів, які пов`язані зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби, передбачені законом для прискорення процедури слухання, а тому клопотання відповідача про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, оскільки ним не доведено наявність поважних причин, які свідчать про неможливість приймати участь у розгляді справи.
Крім того, відповідно до ч.1, п.п.1,2 ч.3 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.
Суд, вважає неможливим подальше відкладення розгляду справи, оскільки відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Так, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на вимоги ст. 223 ЦПК України, оскільки неявка учасників справи не перешкоджає вирішенню спору.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши відповідні обставини і визначивши відповідні до них правовідносини, приходить до наступного.
Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.04.1996 року, який заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 25.05.2011року було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про одруження та заочним рішенням Московського районного суду м.Харкова від 25.05.2011року /а.с.7,17/.
Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.7/.
У період шлюбу, 21.08.2004 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 та складається з чотирьох житлових кімнат, житлова площа квартири 54,3 кв.м., загальна площа 83,0кв.м. /а.с.9-16/.
Як вбачається з копії паспорта громадянина України та довідки про реєстрацію місця проживання, позивач ОСОБА_1 та дитина ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 /а.с.18-19, 21/.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
При встановленні розміру аліментів, суд відповідно до ст. 182 СК України враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України (частина друга статті 182 Сімейного кодексу України із змінами згідно Закону України № 2037-VIII від 17.05.2017 року) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Визначаючи розмір аліментів, суд врахувуючи обставини, які входять до предмета доказування (статті 181, 182, 184, 192 СК України), інтереси дитини, приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача на утримання дитини ОСОБА_3 підлягає стягненню аліменти у частці у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.10.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Що стосується вимог про поділ майна подружжя, то суд зазначає наступне.
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі - СК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Так, проживання дитини з позивачем, з огляду на встановлені судом обставини та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено.
Таким чином, оскільки спірна квартира була придбана подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, суд приходить до висновку, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні, а тому визнає за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 80, 81, 141, 263, 265, 280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 / АДРЕСА_2 / до ОСОБА_2 / АДРЕСА_2 / про стягнення аліментів та поділ майна подружжя задовольнити частково.
Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ІПН НОМЕР_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 07.10.2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ІПН НОМЕР_2 судовий збір в сумі 4209грн. 94 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 в дохід держави судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду, протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя - Т.М.Довготько