н.п.2/599/640/2020
Справа № 599/1588/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" вересня 2020 р.

Зборівський районний суд Тернопільської області

в складі головуючого судді Іваницького О.Р.,

при секретарі Сеньківській З.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Зборів справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом. Позивач посилається на те, що 12 серпня 2006 року він з відповідачкою зареєстрували шлюб у Славнянській сільській раді Зборівського району. В шлюбі набули:

житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що в АДРЕСА_1 .;

земельну ділянку площею 0,1283 га. із кадастровим номером :02:010:0316), яка розташована в АДРЕСА_1 .

Дане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Майно зареєстровано за відповідачкою у зв`язку з чим просить визнати за ним право власності на Ѕ його частину.

Позивач позовні вимоги підтримав, про що подав відповідну заяву.

Відповідачка позовні вимоги визнала та згідно поданої зави не заперечує проти визнання за позивачем права власності на Ѕ частину майна.

Суд, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння,користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України).

Правилами статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Отже, стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що сторони 12 серпня 2006 року зареєстрували шлюб у Славнянській сільській раді Зборівського району. В шлюбі набули:

житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що в АДРЕСА_1 .;

земельну ділянку площею 0,1283 га. із кадастровим номером :02:010:0316), яка розташована в АДРЕСА_1 .

Таким чином вищезазначені докази дають суду підстави зробити висновок, що спірне майно набуте за час шлюбу, а отже є спільною сумісною власністю подружжя. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя в зв`язку з чим суд вважає, що за сторонами слід визнати право власності по Ѕ частині спірного майна.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст.60, 69-71 СК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на:

Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що в АДРЕСА_1 .;

Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1283 га. із кадастровим номером :02:010:0316), яка розташована в АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на:

Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що в АДРЕСА_1 .;

Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1283 га. із кадастровим номером :02:010:0316), яка розташована в АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Тернопільської апеляційного суду через Зборівський районний суд протягом 30 днів.

Суддя Зборівського

районного суду Іваницький О.Р