П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 року місто Київ

справа № 757/15470/19-ц

апеляційне провадження № 22-ц/824/5389/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Головачова Я.В.,

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі структурного підрозділу "Юридична служба" регіональної філії "Донецька залізниця" на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Остапчук Т.В. від 2 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку та середнього заробітку за час затримки виплати сум та компенсації втрати частини грошових доходів,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з вересня 1991 року вона працювала у державному підприємстві "Донецька залізниця". Наказом від 9 березня 2016 року № 42/ос її було переведено на посаду інженера-електроніка 3 категорії відділу технічного обслуговування АРМів інформаційно-обчислювального центру ДП "Донецька залізниця".

Наказом № 1/ос від 29 липня 2016 року трудовий договір з позивачем продовжено на вказаній посаді виробничого підрозділу "Інформаційно-обчислювальний центр" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", а наказом від 6 червня 2017 року № 1397-ДН-ос - звільнено із займаної посади за згодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України. Відповідач у прошення трудового законодавства не провів з неюостаточного розрахунку при звільненні та не здійснив виплату всіх належних їй сум.

Посилаючись на викладене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі за липень 2016 року в розмірі 5 750 грн. 91 коп., заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 4 107 грн. 83 коп., заборгованість по заробітній платі за квітень 2017 року в розмірі 1 594 грн. 29 коп., заборгованість по заробітній платі за травень 2017 року в розмірі 1 659 грн. 76 коп., заборгованість по заробітній платі за червень 2017 року в розмірі 8 350 грн. 59 коп., грошову компенсація за невикористані 37 днів щорічної відпустки в розмірі 9 274 грн. 05 коп., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням

термінів їх виплати в розмірі 3 665 грн. 01 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку з 10 червня 2017 року по 30 червня 2019 року в розмірі 128 332 грн. 80 коп.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 2 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ "Українська залізниця"на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 18 963 грн. 37 коп.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 10 червня 2017 року по 30 червня 2019 року в розмірі 84 019 грн. 20 коп.; компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 3 665 грн. 01 коп. В іншій частині вимог відмовлено. Стягнуто з АТ "Українська залізниця" в дохід Держави судовий збір в розмірі 1 066 грн. 47 коп.

У поданій апеляційній скарзі АТ "Українська залізниця" в особі структурного підрозділу "Юридична служба" регіональної філії "Донецька залізниця", посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано науково-правового висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року за № 126/2/21-10.2, який підтверджує відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу належних їй сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а також те, що у зв`язку з відсутністю первинних документів в структурному підрозділі "Донецька дирекція залізних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" неможливо підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт та здійснити нарахування заробітної плати. Надані позивачем докази наявності заборгованості по невиплаченій заробітний платі є неналежними, оскільки не є первинним документами, незавірені у встановленим законом порядку, складені після 16 березня 2017 року невідомо ким.

Скаржник зауважив, що суд першої інстанції повинен був залишити позов без розгляду, оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не були оплачені судовим збором. Крім того, судом не було зазначено в резолютивній частині рішення чи включає визначена судом сума податки й інші обов`язкові платежі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечує проти її задоволення та вказує, що невиплата належних позивачці сум при звільненні, виникла з вини відповідача, що підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга АТ "Українська залізниця" в особі структурного підрозділу "Юридична служба" регіональної філії "Донецька залізниця" підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що з вересня 1991 року ОСОБА_1 працювала у державному підприємстві "Донецька залізниця".

Відповідно до Закону України від 23 лютого 2012 року № 4442-ІV та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 ДП "Донецька залізниця" реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця".

Наказом правління ПАТ "Українська залізниця" від 15 квітня 2016 року № 303 Інформаційно-обчислювальний центр державного підприємства "Донецька залізниця" реорганізовано шляхом перетворення у виробничий підрозділ "Інформаційно-обчислювальний центр" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця".

Наказом від 9 березня 2016 року № 42/ос позивачку було переведено на посаду інженера-електроніка 3 категорії відділу технічного обслуговування АРМів інформаційно-обчислювального центру ДП "Донецька залізниця".

З 27 липня 2016 року, на підставі наказу виробничого підрозділу "Інформаційно-обчислювальний центр" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" від 27 липня 2016 року № 1/ос, у зв`язку з реорганізацією ДП "Донецька залізниця" продовжено дію безстрокового трудового договору з ОСОБА_1 на посаді інженера-електроніка 3 категоріїз окладом у розмірі 5 144 грн.

Наказом від 17 березня 2017 року № 19/ІОЦ з 20 березня 2017 року встановлено простій працівникам виробничого підрозділу "Інформаційно-обчислювальний центр" структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця".

Наказом структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" від 6 червня 2017 року № 1397-ДН-осОСОБА_1 звільнено із займаної посади за угодою сторін на підставі пункту 1 частини 1 статті 36 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивачці не було виплачено усіх сум, належних до виплати звільненому працівнику, зокрема із заробітної плати, компенсації за невикористану щорічну відпустку, яка відповідно до довідок-розрахунків складає 18 963 грн. 37 коп., при цьому, відповідачем не було спростовано розмір заборгованості, наданий позивачкою. Оскільки при звільненні позивачці не були виплачені належні їй суми, з відповідача підлягає стягненню компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, проте у меншому розмірі ніж вказано позивачем, у зв`язку з помилками у здійсненні розрахунків. Наданий відповідачем висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/21-10.2 не свідчить про наявність законних підстав щодо невиплати заробітної плати позивачу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Згідно із частиною 1 статті 3та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Так, відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у

законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як убачається з матеріалів справи, при звільненні позивачки їй не були виплачені усі належні суми, а саме: заборгованість про заробітній платі за липень 2016 року в розмірі 5 750 грн. 91 коп., заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 4 107 грн. 83 коп., заборгованість по заробітній платі за квітень 2017 року в розмірі 1 594 грн. 29 коп., заборгованість по заробітній платі за травень 2017 року в розмірі 1 659 грн. 76 коп., заборгованість по заробітній платі за червень 2017 року в розмірі 8 350 грн. 59 коп., грошову компенсація за невикористані 37 днів щорічної відпустки в розмірі 9 274 грн. 05 коп.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Суд першої інстанції, врахувавши вищевказані довідки про заробітну плату, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачці у день звільнення не було виплачено всіх сум, що належать їй від ПАТ "Українська залізниця", тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню нарахована, але не виплачена заробітна плата та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежності вказаних доказів відхиляються колегією суддів. Відповідачем фактично підтверджується наявність заборгованості перед позивачем, проти власних розрахунків суду не надано.

Відповідно до статті 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтею 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року N 2050-III (далі - Закон

№ 2050-III) передбачено, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону № 2050-III визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

За приписами статей 3, 4 Закону № 2050-III сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Пунктами 2, 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок N 159) передбачено, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

За результатом системного аналізу наведених норм, компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином проведених розрахунків, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка має право на компенсацію втрати частини грошових доходів внаслідок порушення строків виплати заробітної плати, загальна сума якої складає 3 665 грн. 01 коп. і підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки без утримання податку й інших обов`язкових платежів.

Також є обґрунтованим висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, з огляду на таке.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений

ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Оскільки ПАТ "Українська залізниця" не провело розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні, розрахунок середнього заробітку має бути проведений з 10 червня 2017 року по 30 червня 2019 року (в межах позовних вимог).

Суд першої інстанції правильно визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 10 червня 2017 року по 30 червня 2019 року в розмірі 84 019 грн. 20 коп.

Разом з тим, сума середнього заробітку за час затримки більша за розмір заборгованості у 4,5 рази.

Для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було би передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за 2016 - 2020 року можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя.

З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивачці виплат у сумі 20 000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивачки, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Ураховуючи наведене, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 10 червня 2017 року по 30 червня 2019 року в розмірі 84 019 грн. 20 коп. підлягає зміні.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано науково-правового висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року за № 126/2/21-10.2, який підтверджує відсутність вини відповідача у невиплаті позивачу належних їй сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП

України, а також те, що у зв`язку з відсутністю первинних документів в структурному підрозділі "Донецька дирекція залізних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" неможливо підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт та здійснити нарахування заробітної плати, колегія суддів вважає необхідним зазначити таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 (провадження N 12-98гс19) суд дійшов висновку, що державну реєстрацію АТ "Укрзалізниця" здійснено 21 жовтня 2015 року. Згідно зі статутом, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 735, АТ "Укрзалізниця" є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, серед яких ДП "Донецька залізниця". Товариство набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації в установленому законом порядку.

При реорганізації юридичної особи відбувається універсальне правонаступництво. При універсальному правонаступництві все майно особи як сукупність прав та обов`язків, які їй належать, переходить до правонаступника чи правонаступників, при цьому в цій сукупності переходять усі окремі права та обов`язки, які належали на момент правонаступництва правопопереднику незалежно від їх виявлення на той момент.

Ухвалюючи рішення про реорганізацію, уповноважений орган юридичної особи спрямовує свою волю на передачу не окремого майна, прав або обов`язків, а усієї їх сукупності.

У процедурі реорганізації підприємств залізничного транспорту у формі злиття все майно, права та обов`язки державних підприємств, які припиняються, переходять до правонаступника - АТ "Укрзалізниця". Держава не має права вилучити якусь частину майна, зокрема ту, що знаходиться на неконтрольованій території, і не передати її (частину) правонаступнику.

При реорганізації в формі злиття немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Адже правонаступник лише один, що унеможливлює виникнення будь-яких спорів щодо переходу майна, прав чи обов`язків.

Отже, лише при припиненні суб`єкта господарювання шляхом поділу в розподільчому балансі визначається правонаступництво. Внаслідок же злиття, приєднання або перетворення правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при таких видах реорганізації неможливий.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що у період з 21 жовтня 2015 року по 6 червня 2017 року АТ "Укрзалізниця" (ПАТ "Укрзалізниця") було роботодавцем позивачки. Та обставина (в контексті даної справи), що з 21 жовтня 2015 року позивачці виплачувалася заробітна плата спростовує доводи скаржника про неможливість їх виплати у липні 2016 року, березні - червні 2017 року, при тому, що обставини, які б впливали на цей процес фактично не змінилися. Також суд враховує, що відповідачем було видано наказ про звільнення позивачки та внесені відповідні зміни у трудову книжку, що у сукупності свідчить про наявність документів працівників ДП "Донецька Залізниця". Крім того, місцезнаходженням відповідача є місто Київ, у зв`язку із чим перешкоди для належного виконання обов`язків перед позивачкою судом не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції повинен був залишити позов без розгляду, оскільки вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені не були оплачені судовим збором не впливають на суть рішення, а тому відхиляються колегією суддів.

Посилання скаржника на відсутність у резолютивній частині рішення вказівки про відрахування суми податків не можна вважати доводом апеляційної скарги, який впливає на суть ухваленого рішення. Проте колегія суддів вважає необхідним зазначити, що суми, які

суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми, зокрема середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із відповідної суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зміні, а саме зменшенню стягнутої грошової суми з 84 019 грн. 20 коп. до 20 000 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі структурного підрозділу "Юридична служба" регіональної філії "Донецька залізниця" задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 2 грудня 2019 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 10 червня 2017 року по 30 червня 2019 року в розмірі 84 019 грн. 20 коп. змінити, зменшивши цю суму до 20 000 грн.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 2 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 22 вересня 2020 року.

Головуючий Я.В. Головачов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова