Єдиний унікальний номер 243/4309/20
Номер провадження 22-ц/804/2483/20
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 вересня 2020 року м. Бахмут
Донецький апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Кішкіної І.В.,
суддів Канурної О.Д., Халаджи О.В.,
за участю секретаря Ротар Я.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу №243/4309/20 за позовом ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, за апеляційною скаргою управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 червня 2020 року (суддя Мірошниченко Л.Є., повний текст рішення складений 10 червня 2020 року),
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, задоволено.

Стягнуто з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я від нещасного випадку на виробництві, що стався 17 травня 1999 року, наслідком якого є стійка втрата професійної працездатності у розмірі 25% та інвалідність, у сумі 165000 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

З вказаним рішенням не погодився відповідач управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано положення частини 8 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, що набув чинності 01 січня 2015 року, яким передбачено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку. Пункт 1 частини 2 статті 10 цього Закону передбачає обов`язок страховик - Фонду, виплачувати тільки ті страхові виплати, які передбачені цим законом. Фонд не здійснює відшкодування моральної шкоди постраждалим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань. Ця стаття застосовується до всіх відповідних позовних вимог, заявлених після 01 січня 2015 року, незалежно від більш ранньої дати встановлення на підставі висновків МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Фонд не є особою, яка завдала моральної шкоди позивачу, і що має відповідати за даним позовом. Покладання судом обов`язку по відшкодуванню моральної шкоди позивачеві по виробничій травмі 17 травня 1999 року на управління безпідставні. Документи, на які посилається позивач, а саме довідка МСЕК зі встановлення позивачеві за травмою 2003 року 25% втрати професійної працездатності, акт про нещасний випадок на виробництві є документам, які підтверджують лише факт нещасного випадку на виробництві та встановлення в зв`язку з цим стійкої втрати професійної працездатності, і ніяким чином не можуть бути доказом заподіяння моральної шкоди.

Позивачем ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу не надано.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином на сайті апеляційного суду.

Представник відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області Морозов Е.М., який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що з 17 липня 1997 року ОСОБА_1 працював в гірничому цеху об`єднаних кар`єрів електрослюсарем по ремонту обладнання в кар`єрах 3 розряду ВАТ «Донцемент» (а.с.6-7).

17 травня 1999 року ВАТ «Донцемент» складено акт № 4 форми Н-1 від 08 червня 1999 року про нещасний випадок, згідно якого «о 7 годині 17 травня 1999 року енергетик гірського цеху ОСОБА_2 не виконавши організаційних заходів, забезпечуючих безпеку робіт в електроустановках, видав наряд на виключення схеми електропостачання екскаватора № 6 відрізків живлячих кабелів електрослюсарям з ремонту обладнання гірського цеху ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які мають ІІІ кваліфікаційну групу по електробезпеці. Прийшовши на екскаватор № 6 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 запитали машиніста екскаватора ОСОБА_4 чи знята напруга з живлючих екскаватор кабелів. Отримавши стверджуючу відповідь, не виконав технічних заходів забезпечуючих безпеку робіт в електроустановках, о 8 год.30 хв. вони ( ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ) приступили до демонтажу кабелю. Коли ОСОБА_1 не здійснивши відкривання блок-замка, відкрив кришку коробки для з`єднання гнучких високовольтних кабелів та спробував розкрутити болтове з`єднання зажиму однієї з фаз, він отримав удар електричним струмом. Після надання першої медичної допомоги ОСОБА_1 почував себе задовільно, від звернення до лікувально-профілактичного закладу відмовився, втрати працездатності на повний робочий день не було. 20 травня 1999 року ОСОБА_1 був направлений адміністрацією об`єднаних кар`єрів на медичний огляд до Амвросіївської ЦРЛ під час якого 24 травня 1999 року був госпіталізований» (а.с.8-9).

Згідно акту форми Н-1 причиною нещасного випадку визначено: несправність блокувального пристрою кришки коробки для з`єднання гнучких високовольтних кабелів із роз`єднувачем приключательного пункту; від`єднання живлючого кабелю здійснювалося без виконання повного об`єму організаційно-технічних заходів, забезпечуючих безпеку робіт в електроустановках; невиконання вимог правил безпечної експлуатації електричних установок користувачів та Інструкції з охорони праці: для машиністів екскаваторів № 159 та електрослюсаря № 122а.

Згідно п.10 Акту форми Н-1 № 4 від 08 червня 1999 року про нещасний випадок від 17 травня 1999 року ОСОБА_1 як електрослюсар з ремонту обладнання в кар`єрах п.1.5-п. 1.8 Інструкції з охорони праці для електрослюсарів № 122а був визначений як особа, яка допустила порушення законодавства про охорону праці. Акт № 4 від 08 червня 1999 року форми Н-1 складено комісією у складі 5 осіб, в тому числі представника профспілкової організації. На даний час вказаний акт ніким не оскаржений, а тому є діючим актом.

Згідно довідки № 037415 від 15 серпня 2003 року висновком МСЕК ОСОБА_1 встановлено ступінь втрати професійної працездатності 25% з 08 серпня 2003 року вперше у зв`язку з трудовим каліцтвом від 17 травня 1999 року (а.с.10).

З 15 серпня 2004 року висновком МСЕК позивачу встановлено 25% ступіню втрати працездатності повторно (а.с.11).

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 09 грудня 2019 року у цивільній справі № 219/11107/19, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 18 лютого 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «Хайдельбергцемент Україна» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я, було відмовлено з підстав неналежного відповідача, а саме відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції та Донецький апеляційний суд зазначили, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час заподіяння, працівникові моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд соціального страхування (а.с.30-43).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався статтями 153, 173, 237-1 КЗпП України та дійшов висновку, що ушкодження здоров`я на виробництві спричинило позивачеві моральну шкоду, яка полягає в фізичному болю та у душевних стражданнях, що призвело до змін звичайного стану життя та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стягуючи моральну шкоду з Фонду за травму, отриману позивачем у 1999 році, суд застосовував Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV у редакції, діючої на час травмування і встановлення первинно часткової втрати позивачем професійної працездатності в обсязі 25%, який передбачав обов`язок Фонду соціального страхування України відшкодувати таку шкоду. Розмір відшкодування моральної шкоди визначений судом з урахуванням характеру ушкодження здоров`я в сумі 165000 грн.

З зазначеним висновком суду першої інстанції апеляційний суд частково не погоджується.

Відповідно до статті 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 зазначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» №1105-XIV у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку (травень 1999 року) та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом (серпень 2003 року): у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні - грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

За положеннями, діючими на час встановлення позивачеві ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з травмою 1999 року, частини 3 статті 34 цього Закону №1105-XIV: моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат.

Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон №1105-XIV пов`язував з настанням страхового випадку (частина 2 статті 13, частина 1 статті 14).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон №1105-XIV було викладено у новій редакції, в тому числі змінено його назву Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що набрав чинності з 01 січня 2015 року.

Так, відповідно до частини 8 статті 36 Закону №1105-XIV в редакції Закону від 28 грудня 2014 року № 77-VIII, на яку в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається Фонд, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

А ще раніше, 20 березня 2007 року набрав чинності Закон № 717-V, згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону №1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

У зв`язку із вищевказаними змінами до Закону №1105-XIV з січня 2006 року відсутнє законодавче унормування права потерпілих від нещасного випадку на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду.

Але акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19) зазначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону №1105-XIV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 219/72/17, від 12 лютого 2020 року у справі №459/3304/16-ц.

Право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з утратою 25% професійної працездатності за виробничою травмою від 17 травня 1999 року виникло у ОСОБА_1 08 серпня 2003 року.

Враховуючи викладене, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон №1105-XIV (підпункт «е» пункту 1 частини 1 статті 21, частини 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності») у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку 17 травня 1999 року та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом застосовано нормативний акт, який втратив чинність, та що Фонд в особі Управління виконавчої дирекції не є належним відповідачем у справі, є безпідставними з точки зору встановлених статтею 5 ЦК України вищевизначених правил дії законів у часі.

Факт нещасного випадку на виробництві, що трапився із позивачем 17 травня 1999 року і заподіяння йому у зв`язку з цим моральної шкоди підтверджується зібраними доказами, включаючи акт про нещасний випадок на виробництві, довідками МСЕК, зокрема від 15 серпня 2003 року про встановлення первинно позивачеві 25% втрати професійної працездатності.

Згідно із роз`ясненнями, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно врахував характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, характер отриманого у 1999 році ушкодження, що безумовно потягло вимушені зміни звичайного стану життя і змусило його докладати додаткових зусиль для відновлення первісного стану і організації життя і побуту. Суд взяв до уваги наявні у справі докази, в тому числі і медичні документи, в достатньому обсязі вмотивував негативні наслідки для здоров`я і психологічного стану позивача у зв`язку із його травмуванням у 1999 році.

Але, присуджуючи з Фонду розмір відшкодування позивачеві немайнової шкоди в сумі 165000 грн., суд першої інстанції не врахував вимоги визначені частиною 3 статті 34 Закону №1105-XIV щодо максимального розміру такого відшкодування, надані позивачем докази копію трудової книжки (а.с.6-7), копію акту про нещасний випадок (а.с.8-9), довідки МСЕК від 15 серпня 2003 року, якою було вперше встановлено втрату працездатності 25%, та від 08 вересня 2004 року, якою встановлено втрату працездатності 25% (а.с.10-11), висновок ВКК від 19 лютого 2009 року, яким встановлено втрату працездатності 25% та інвалідність (а.с.12), виписку з історії хвороби позивача про перебування на лікування з 02 липня 1999 року по 08 липня 1999 року з діагнозом вегето-судинна дистонія (а.с.13), з яких вбачається, що при встановленні втрати працездатності 25% в серпні 2003 року інвалідність позивачеві не встановлювалась, відомостей щодо перебування позивачем на лікуванні з отриманої травми не надано.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, з огляду на викладене, з урахуванням наданих позивачем доказів, апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення в частині розміру стягнутої суми моральної шкоди до 7000 грн., що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області задовольнити частково.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 04 червня 2020 року змінити.

Стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я від нещасного випадку на виробництві, що стався 17 травня 1999 року, наслідком якого є стійка втрата професійної працездатності у розмірі 25%, у сумі 7000 (сім тисяч) грн.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 вересня 2020 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.Д. Канурна

О.В. Халаджи