Провадження № 2/161/289/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

09 вересня 2020 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді - Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання - Кубяк О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Луцьку цивільну справу №161/15250/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом (з врахуванням заяв від 26.09.2019р., 22.11.2019р.) до відповідача про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0203 га за адресою АДРЕСА_1 та визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за №1-393 від 25.06.2013 року Першою Луцькою державною нотаріальною конторою. Позов мотивовано тим, що позивач є власником 45/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в порядку спадкування за адресою АДРЕСА_1 . Вказує, що на підставі ст. 120 Земельного кодексу України йому належить відповідна частка земельної ділянки, на якій знаходиться зазначений будинок. Зазначає, що оскільки відповідачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,0575 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер :31:044:0002, за адресою АДРЕСА_1 , то цим було порушено його права, як власника частки відповідного домоволодіння.

Ухвалою суду від 30 вересня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено розгляд справи в підготовчому засіданні.

Ухвалою суду від 17 грудня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи у судовому засіданні по суті.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, водночас представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач у судове засідання не з`явився. Водночас, у заяві від 08.09.2020 року представник відповідача просив відкласти розгляд справи.

Суд, розглянувши клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, постановив відхилити останнє, у зв`язку з необґрунтованістю.

Разом з тим, суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Також, суд відхиляє клопотання представника відповідача про витребування спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , оскільки копія останньої наявна в матеріалах справи.

Водночас, представник відповідача у відзиві від 10.03.2020 року позов заперечив.

Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали цивільної справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 помер.

На день смерті спадкодавець залишив заповіт, посвідчений 23 листопада 1998 року державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори Четверговою Е.О. за №1-4121, згідно якого житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_1 в рівних частинах заповів ОСОБА_1 , над якою, відповідно до рішення виконавчого комітету Маяківської сільської ради від 19.12.1989 р. № 48, спадкодавець був опікуном, та сину ОСОБА_2 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.11.2016р. у справі №161/11615/16-ц визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , а саме на: Ѕ частку (за кожним) житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 71,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ,

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.01.2017р. вказаний будинок належить на праві спільної часткової власності сторонам, по Ѕ частині кожному (а.с .9).

26 жовтня 2017 року сторони уклали договір про зміну розміру часток у праві спільної часткової власності, яким визначили, що ОСОБА_2 буде належати 55/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, а ОСОБА_1 - 45/100 часток останнього (а.с. 17-18).

У договорі про порядок володіння та користування спільним майном від 26.10.2017 року сторони у відповідності до свої часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами встановили порядок користування зазначеною нерухомістю (а.с. 20-21).

Договори посвідчені державним нотаріусом, зареєстровані відповідно у реєстрі за №3-1865, №3-1866 та сторонами не оспорюються, недійсними судом не визнавалися.

Крім того, узгоджений порядок користування житловим будинком з надвірними будівлями та спорудами підтверджується і витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 22).

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 , складається з двох земельних ділянок, площа однієї - 0,0372 га, кадастровий номер :31:044:0020, площа другої - 0,0203 га, кадастровий номер :31:044:0019, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.05.2018 року.

При цьому, право власності на цілу земельну ділянку площею 0,0575 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер :31:044:0002, за адресою АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.06.2013 року, зареєстроване в реєстрі за №1-393.

Таким чином, позивачка просить визнати за нею право власності на частину земельної ділянки в порядку ст. 120 ЗК України.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно частин 1, 2 статті 78 Земельного Кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Як вбачається з частини 1 статті 120 Земельного Кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частина 4 вказаної статті передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Нормами статті 125 Земельного Кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації, цих прав, а відповідно до статті 126 цього ж Кодексу, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно до статті 131 Земельного Кодексу України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Статтею 140 Земельного Кодексу України передбачено підстави припинення права власності на земельну ділянку, серед яких відповідно до п. б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця.

Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 152 Земельного Кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Частиною 1 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а згідно статті 334 того ж Кодексу, право власності на майно, яке підлягає державний реєстрації, виникає з моменту такої реєстрації.

З аналізу вказаних норм випливає існування принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до частини другої та третьої статті 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Таким чином оскільки позивач є власником 45/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, в порядку спадкування, то згідно вищевикладених правових норм набув право власності на земельну ділянку, на якій розташована належна йому частка домоволодіння.

Тому суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку площею 0,0203 га, кадастровий номер :31:044:0019, за адресою АДРЕСА_1 .

Щодо скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.06.2013 року, зареєстроване в реєстрі за №1-393, видане державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 суд зазначає таке.

Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

У постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо.

Таким чином, судом встановлено порушення спадкових прав позивача видачею відповідачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, оскільки у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття, спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Таким чином, аналіз наведеного дає змогу дійти висновку про те, що порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, яким в даному випадку є позивач ОСОБА_1 , є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17.

З врахуванням викладеного, суд вважає, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.06.2013 року, зареєстроване в реєстрі за №1-393, видане державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 , слід визнати недійсним.

Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає таке.

Згідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу, витрати пов`язані із проведенням експертизи.

Так, зокрема позивач просить стягнути з відповідача понесені ним витрати на оплату правничої допомоги у розмірі 17 600,00грн.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Верховний Суд у постанові від 15.05.2019 року у справі №308/15007/15-ц вказав, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

В підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач долучає до матеріалів справи договір про надання правової допомоги від 16.07.2019р. №16-07, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер серії ВЛ №000033683 від 25.07.2019 року, копії квитанцій до прибуткового касового ордеру, акт надання послуг до вказаного договору від 27.08.2020 року.

З огляду на співрозмірність витрат на оплату послуг адвоката, пов`язаних із захистом прав та представництвом інтересів позивача у даній конкретній справі, враховуючи характер спору, участь адвоката у справі, кількість судових засідань, суд вважає обґрунтованим та об`єктивним, і таким, що підпадає під критерій розумності, а також відповідає розміру ціни позову, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у сумі 12 000 грн.

Відповідно до ч. 1, п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони прпопорційно розміру задоволених позовних вимог.

З врахуванням ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 652,04 грн., сплачений останнім при звернені до суду із позовною заявою.

Керуючись ст. 268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,0203 га, кадастровий номер :31:044:0019, за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.06.2013 року, зареєстроване в реєстрі за №1-393, видане державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 652 (одну тисячу шістсот п`ятдесят дві) грн. 04 коп. судового збору, 12 000 (дванадцять тисяч) грн. 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.

В решті позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено

та підписано 21.09.2020 року

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Л.М. Присяжнюк