ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 654/241/19 Головуючий в І інстанції: Сіянко В.М.
Номер провадження: №22-ц/819/115/20 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Литвиненко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 25 вересня 2019 року, у складі судді Сіянка В.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Лариса Анатоліївна) про визнання правочину недійсним та застосування наслідків недійсності правочину,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Лариса Анатоліївна), в якому просив:

--- визнати недійсним договір дарування 1/2 частки земельної ділянки площею 1,2334 га, кадастровий номер :01:003:0565, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 07.02.2018 року приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Негрою Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 121;

--- скасувати державну реєстрацію вказаного договору дарування;

--- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 1/2 частку вказаної земельної ділянки (номер рішення 39564040 від 07.02.2018 16:01:04), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 23, номер запису про право власності: 24725907, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Позов обґрунтований наступним.

З 23.08.2002 року він з ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними придбано, крім іншого, земельну ділянку площею 1,2334 га, кадастровий номер :01:003:0565, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана земельна ділянка була сформована з низки інших земельних ділянок, без виділення її в натурі та без визначення порядку користування нею.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 21.10.2014 року у справі № 654/2986/14ц між ними поділено майно, зокрема за його дружиною визнано право власності на 1/2 частку об`єднаної вказаної земельної ділянки.

З вказаного судового рішення вбачається, що спірна земельна ділянка площею 1,2334 га, кадастровий номер :01:003:0565 є об`єднаною та складається з низки інших земельних ділянок за кадастровими номерами:

--- № :01:003:0177 площею 0,0835 га;

--- № :01:003:0178 площею 0,0903 га;

--- № :01:003:0179 площею 0,0876 га;

--- № :01:003:0180 площею 0,0820 га;

--- № :01:003:0170 площею 0,0895 га;

--- № :01:003:0171 площею 0,0836 га;

--- № :01:003:0172 площею 0,0701 га;

--- № :01:003:0173 площею 0,0866 га;

--- № :01:003:0174 площею 0,0990 га;

--- № :01:003:0175 площею 0,0994 га;

--- № :01:003:0176 площею 0,0867 га.

Також з нього вбачається, що на вказаній земельній ділянці розташовані об`єкти нерухомого майна, які перебувають в його ( ОСОБА_1 ) особистій приватній власності.

Вони з відповідачкою не дійшли згоди з приводу поділу вказаної земельної ділянки в натурі, відповідачка намагалась виділити її в натурі, що зумовило її звернення до суду, однак відповідні вимоги за її клопотанням залишено без розгляду.

Наприкінці березня 2018 року йому стало відомо про те, що 07 лютого 2018 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 1/2 частину вказаної земельної ділянки площею 1,2334 га кадастровий номер :01:003:0565, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Негрою Л.А., зареєстровано в реєстрі за №121.

Зазначеним вище рішенням суду вказану земельну ділянку поділено між подружжям, тобто визначено ідеальні частки у праві власності, які є лише абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності (по 1/2). Майно в натурі не виокремлювалось, однак зумовило зміну правового режиму майна з спільної сумісної власності на режим спільної часткової власності. Однак це не призвело до припинення режиму спільної власності подружжя. Визначення ідеальної частки в праві спільної сумісної власності без виділу частки або поділу спільного сумісного майна в натурі не має самостійного правового значення та не призводить до автоматичного виокремлення майна та припинення режиму спільної власності, не наділяє жодного із співвласників правом одноосібного володіння певною частиною майна. Зважаючи, що спірна земельна ділянка не була реально поділена в натурі, між подружжям не визначався порядок користування вказаним об`єктом нерухомості, відтак для відчуження майна одним із подружжя необхідне отримання згоди іншого подружжя при розпорядженні спільним майном, зокрема при вчинені правочину дарування нерухомого майна, яка до того ж має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Як зазначалось, вказана земельна ділянка була сформована з низки інших земельних ділянок, на ній розташовані належні йому об`єкти нерухомого майна, що дає підстави стверджувати про фактичну єдність земельної ділянки та про неможливість її документального поділу без виділу в натурі. Отже, відповідно до ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України він має право на користування земельною ділянкою, на якій розташовані вказані об`єкти нерухомості, у тому числі має право користуватися тією частиною земельної ділянки, яку його дружина відчужила ОСОБА_3 .

Відповідно до ч.1 ст.88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Аналогічні положення закріплені і в ч.1 ст.67 СК України, за якою дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Крім того, з огляду на положення ст.358 ЦК України учасники спільної часткової власності здійснюють свої права на засадах загальної згоди, а тому жоден з учасників самостійно не має права укладати правочини щодо спільного майна без згоди інших.

Таким чином, враховуючи, що спірна земельна ділянка не була реально поділена між сторонами, між ними не визначався порядок користування нею, тому для відчуження майна одним з подружжя необхідне отримання згоди іншого подружжя, висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Крім того, при посвідченні нотаріусом договору дарування земельної ділянки допущено низку порушень, а саме: нотаріус не перевірив, чи перебувала ОСОБА_2 у шлюбі, наявність згоди другого із подружжя, належність земельної ділянки до спільної часткової власності подружжя, набуття земельної ділянки за договором про поділ, не здійснено належну перевірку про відсутність заборон відчуження. Відсутність згоди одного із співвласників діючого подружжя на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні нового набувача майна за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Оскільки оскаржуваний договір дарування укладений без нотаріально посвідченої згоди чоловіка ОСОБА_2 , який є співвласником земельної ділянки, який до того ж є власником об`єктів нерухомого майна, що розташовані на спірній земельній ділянці, без виділу її в натурі, без укладення договору про поділ, а відтак в силу вимог ст.368 ЦК України, ст.88 ЗК України, ч.3 ст.65, ст.67 СК України, наявні підстави для визнання договору дарування недійсним відповідно до ст.ст.203,215 ЦК України.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Овчаренко О.І. у судовому засіданні суду першої інстанції позовні вимоги визнав.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Вічна І.М. у своєму відзиві просила відмовити в позові, оскільки предмет договору дарування не є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскаржувана угода не порушує права позивача.

Приватний нотаріус Негра Л.А. у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що при посвідченні договору дарування 1/2 частки земельної ділянки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нею було дотримано вимог чинного законодавства, зокрема з метою перевірки відсутності/наявності обтяжень відчужуваної земельної ділянки була отримана Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельної ділянки з кадастровим № 0:01:003:0565. Пошук було проведено за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна, що відповідає Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011р. № 1141. Згідно інформаційної довідки щодо об`єкта нерухомого майна №113158143 від 07.02.2018 року, земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0565 є об`єктом спільної часткової власності, в якому частка ОСОБА_2 визначена за рішенням суду і складає 1/2 (одну другу), а тому для посвідчення договору дарування згода ОСОБА_1 була не потрібна.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 25 вересня 2019 року в задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи й порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Зокрема, зазначив, що судом не було належним чином досліджено докази, не враховано того, що нотаріусом не було надано матеріали всієї нотаріальної справи, односторонньо прийняв до уваги виключно пояснення набувача за договором та нотаріуса, безпідставно відхилено клопотання представника позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідачів Міністерства юстиції України. Також зазначив, що судом необґрунтовано не прийнято визнання позову представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Овчаренком О.І., не постановлено відповідної ухвали про відмову у прийнятті визнання позову. Також вказав, що судом не враховано положень законодавства про спільну власність подружжя, зокрема спільну часткову власність, що не наділяє жодного із співвласників правом одноосібного володіння певною часткою майна та що тягне за собою спільне користування спірною земельною ділянкою й унеможливлює укладання правочинів щодо спільного майна без згоди інших, не враховано положень ч.3 ст.65 СК України про необхідність нотаріально посвідченої згоди іншого подружжя на укладення нотаріально посвідченого договору іншим з подружжя. Також зазначив, що суд не звернув увагу на положення ч.1 ст.67 СК України, ст.364 ЦК України та пп.4.1 п.4 глави 5 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за якими укладання договорів щодо своєї частки у спільній сумісній власності подружжя можлива лише за умови її визначення або виділу в натурі. Також вказав, що ігнорування судом вищевказаних аргументів привело до його хибного висновку про необов`язковість згоди іншого подружжя на відчуження своєї частки у спільній частковій власності та про непорушення прав позивача укладенням оспорюваного договору дарування, а також привело до неврахування неможливості користування позивачем розташованих на спірній земельній ділянці та належних йому об`єктів нерухомого майна. Також зазначив про неврахування судом порушень, допущених нотаріусом при посвідченні договору дарування земельної ділянки (не здійснено перевірки перебування подружжя у шлюбі, належність земельної ділянки до спільної часткової власності, відсутність реального поділу землі, нездійснення перевірки відсутності заборони відчуження). Так, позивачем надавались документи на підтвердження наявності обтяження (арешту), зокрема з інформаційної довідки з реєстрів вбачається, що 20.02.2015 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень та накладено арешт на все нерухоме майно ОСОБА_1 . Пошук нотаріусом обтяжень здійснювався за пошуковим ідентифікатором адресою місцезнаходження земельної ділянки ( АДРЕСА_1 , що унеможливило достеменно сформувати інформацію щодо наявності обтяжень земельної ділянки. Натомість пошук мав проводитися за кадастровим номером земельної ділянки. Вказане підтверджується тим, що 27.11.2018р було отримано інформацію, яка підтверджує наявність нескасованого обтяження спірної земельної ділянки за кадастровим номером та за адресою АДРЕСА_1 . Отже, накладення арешту на все нерухоме майно ОСОБА_1 унеможливлювало укладення договору дарування та його посвідчення, а також для здійснення нотаріусом як державним реєстратором реєстраційних дій до того часу, поки обтяження не буде знято.

У своєму відзиві адвокат Вічна Ірина Миколаївна, діюча від імені співвідповідачки ОСОБА_3 , просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції, як законне і обґрунтоване, залишити в силі.

У справі апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання 22.09.2020 року позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Гончар Наталії Миколаївни, співвідповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Овчаренка Олександра Івановича неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності. При цьому виходив з такого.

Апеляційна скарга досить тривалий час (одинадцятий місяць) перебуває на розгляді апеляційного суду. Вона надійшла 11.11.2019р (а.с.204), через її подання безпосередньо до суду апеляційної інстанції й з пропуском строку на апеляційне оскарження та допущені в ній недоліки (не було сплачено судовий збір) виникла необхідність у дотриманні відповідних процедур. Апеляційне провадження було відкрито 12.12.2020р (а.с.231).

Слід зазначити, що у цій справі позиції позивача та співвідповідачки ОСОБА_2 збігаються, у суді першої інстанції представник останньої позовні вимоги визнав.

З того часу, до запровадження карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), справа тричі призначалась до розгляду, а саме на 21.01.2020р о 14-30 год (а.с.249), 04.02.2020р о 13-40 год (а.с.260) та 18.02.2020р о 14-45 год (а.с.271). І кожного разу справу не було розглянуто через сторону позивача (перші два рази відкладено за клопотанням представника позивача (а.с.256, а.с.267), а останнього разу за клопотанням представника позивача адвоката Гончар Н.М. (а.с.284), яка під час надання своїх пояснень по суті заявила, що їй стало недобре). У подальшому адвокатом Гончар Н.М. не було надано доказів на підтвердження погіршення її стану здоров`я у судовому засіданні 18.02.2020р.

Навіть при відкладенні розгляду справи з причини відсутності складу суду 10.03.2020р о 14-30 год (а.с.308) та 31.03.2020р о 10-00 год (а.с.323) представник позивача адвокат Гончар Н.М. до суду не з`явилася й подавала клопотання (а.с.307, 321) про відкладення розгляду справи, першого разу з причини своєї хвороби (при цьому жодних доказів надано не було, а другого разу через запровадження карантину і неможливість прибути до суду).

Вже після запровадження карантину й до 15.07.2020р справа 4 рази призначалась до розгляду: 28.04.2020р о 10-45 год (а.с.324), 19.05.2020р о 16-15 год (а.с.334), 16.06.2020р о 09-00 год (а.с.342) та 15.07.2020р о 09-00 год (а.с.357). Кожного разу розгляд справи було відкладено за клопотаннями сторони позивача та сторони співвідповідача ОСОБА_2 , в яких були посилання на карантин (а.с.329, 331, 332).

Останнього разу розгляд справи на 22.09.2020р о 16-45 год було призначено ще у липні 2020р, відразу після відкладення справи 15.07.2020р (а.с.372). Усі учасники, як і завжди, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи (наявні відповідні розписки про вручення судових повісток (а.с.377, 379) і цей факт ніким не заперечується).

При цьому у день розгляду справи, 22.09.2020р, до суду надійшли електронною поштою (як зазвичай і раніше) клопотання про відкладення розгляду справи від позивача ОСОБА_1 (а.с.395-396), представника ОСОБА_1 адвоката Гончар Наталії Миколаївни (а.с.390-391), співвідповідачки ОСОБА_2 (а.с.394), представника ОСОБА_2 адвоката Овчаренка Олександра Івановича (а.с.392-393).

Позивач ОСОБА_1 послався на перебування його у службовому відрядженні у м. Львів з 21.09.2020р до 01.10.2020р на підставі наказу директора ТОВ "Славутич" від 10.09.2020р (а.с.396) та його бажанні особисто бути присутнім у судовому засіданні й надати пояснення.

Представник позивача адвокат Гончар Н.М. теж послалася на перебуванні її довірителя у службовому відрядженні у м. Львів, а також послалася на непризначення судом розгляду справи в режимі відеоконференції, що вона очікувала, оскільки раніше вона та й інший представник позивача адвокат Ющенко Наталія Миколаївна заявляли клопотання про розгляд цієї справи в режимі відеоконференції. Вона ж бажає дати пояснення суду та аргументи на доводи відповідачів і третьої особи.

Співвідповідачка ОСОБА_2 послалася на бажання розглядати справу в її присутності, послалася на ризик зараження коронавірусною хворобою та її бажання у зв`язку з цим взяти участь у справі в режимі відеоконференції, про що нею було подано 15.09.2020р через Укрпошту відповідне клопотання, на яке вона до сих пір не отримала ухвалу суду.

Представник співвідповідачки ОСОБА_2 адвокат Овчаренко О.І. послався на бажання надати пояснення суду та неможливість цього зробити через перебування на самоізоляції, оскільки контактував із хворою особою на Ковід 19.

Відносно позивача ОСОБА_1 апеляційний суд враховує те, що ним не надано суду доказів щодо дійсного перебування у відрядженні у м. Львів (копії проїзних документів, перебування у готелі тощо), оскільки наказ було видано ще 10.09.2020р. і з урахуванням його позиції протягом всього часу розгляду справи. Також апеляційний суд враховує і можливість явки в судове засідання його представника адвоката Гончар Н.М. А тому причину його неявки поважною та такою, що є підставою для відкладення справи, не визнано.

Відносно представника позивача адвоката Гончар Н.М. апеляційний суд враховує те, що дійсно, у своєму клопотанні від 31.03.2020р про відкладення розгляду справи (а.с.321-322) вона просила подальший розгляд справи здійснювати в режимі відеоконференції. Про такий розгляд заявляла й інший представник позивача адвокат Ющенко Н.М. у своєму клопотанні від 04.02.2020р (а.с.267-268). Однак слід зазначити, що, з одного боку, адвокат Ющенко Н.М. з лютого 2020р участі у справі не приймає, її замінила адвокат Гончар Н.М., а, з іншого боку, вже у своєму клопотанні про відкладення розгляду справи від 27.04.2020р (а.с.329-330) адвокат Гончар Н.М. змінила свою позицію, і апеляційний суд вважає, що на це вона має повне право; вона послалася на заборону пасажирських перевезень у зв`язку з карантином, що унеможливлює для неї та її довірителя ОСОБА_1 дібратися до Херсонського апеляційного суду. При цьому вона не просила призначати чи призначити справу в режимі відеоконференції, а просила лише повідомити її про час та місце розгляду справи. Після цього справа вже жодного разу не призначалась в режимі відеоконференції (на 19.05.2020р, на 16.06.2020р, на 15.07.2020р та на 22.09.2020р) і від учасників процесу про таке призначення жодних клопотань не надходило. З огляду на вказане для суду було зрозуміло, що вона бажає приймати участь у судових засіданнях безпосередньо у приміщенні апеляційного суду, а не в режимі відеоконференції. Отримавши 22.07.2020 року судову повістку про розгляд справи на 22.09.2020р о16-45 год, вона мала більш ніж достатньо часу для подання клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції. З травня 2020р сторона позивача та співвідповідачки ОСОБА_2 клопотали про призначення справи вже після закінчення карантину. З підстав зазначеного апеляційним судом причину неявки в судове засідання адвоката Гончар Н.М. визнано неповажною, що не є підставою для відкладення розгляду справи.

Відносно співвідповідачки ОСОБА_2 апеляційний суд враховує те, що вона належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи і жодних клопотань про призначення справи в режимі відеоконференції від неї до суду не надходило. Крім того, у неї є представник адвокат Овчаренко О.І., який також належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Не можуть бути взяті до уваги її посилання на подання 15.09.2020р через Укрпошту клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, оскільки це нічим не підтверджується, а з іншого боку, вона мала достатньо часу для заявлення такого клопотання, оскільки судову повістку про розгляд справи вона отримала ще 23.07.2020р (тобто 2 місяці тому), а крім того, ніщо не заважало їй, як звичайно вона робила, подати таке клопотання електронною поштою. Також слід зазначити, що позиція співвідповідачки ОСОБА_2 є суперечливою. Так, під час відпустки суддів цієї колегії суддів нею було подано клопотання про перерозподіл справи іншій колегії суддів з посиланням на порушення строків розгляду справи (а.с.384-386); у задоволенні вказаного клопотання заступником голови суду їй було відмовлено з посиланням на те, що більша кількість суддів перебуває у відпустці, а тому призначити розгляд справи у найкоротший термін і раніше вже призначеної дати не є можливим (а.с.387-388). Наразі ж вказаною особою вчиняються дії щодо затягування розгляду справи. А тому причину її неявки поважною та такою, що є підставою для відкладення справи, не визнано.

Відносно представника співвідповідачки ОСОБА_2 адвоката Овчаренка О.І. апеляційний суд враховує те, що ним не надано жодних належних і допустимих доказів на підтвердження перебування його на самоізоляції (час контакту з хворою на Ковід 19 особою, саму вказану особу, встановлення кола контактних осіб відповідними органами, необхідність самоізоляції, перевірки органами внутрішніх справ дотримання самоізоляції тощо), оскільки саме відповідне припущення не може бути поважною причиною для неявки в судове засідання. Також, ним не подано відповідних належних доказів неможливості взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, як то передбачено частиною 4 ст.212 ЦПК України, якою вказана норма закону була доповнена у зв`язку з коронавірусною хворобою. Крім того, заперечуючи проти відкладення справи, представник співвідповідачки ОСОБА_3 адвокат Вічна І.М. зазначила, що бачила вказаного адвоката Овчаренка О.І. у приміщенні Херсонського апеляційного суду 22.09.2020 року. З огляду на вказане апеляційним судом причину неявки в судове засідання адвоката Овчаренка О.І. визнано неповажною, що не є підставою для відкладення розгляду справи.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд враховує, що усім учасникам процесу надано всі можливості для реалізації їхніх процесуальних прав, зокрема, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій викладено усі доводи, також його представником подано письмову відповідь на відзив. На думку апеляційного суду у діях позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Гончар Наталії Миколаївни, співвідповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Овчаренка Олександра Івановича не вбачається належне користування процесуальними правами та дотримання процесуальних обов`язків, а вбачається небажання проводити розгляд справи.

Слід також зазначити, що законом від 18.06.2020р № 731-IX, який набрав чинності 17.07.2020 року, було внесено зміни до ЦПК України та законодавства в частині процесуальних строків, які раніше прийнятим законом (від 30.03.2020р № 540-IX) було продовжено на час карантину. А саме було зазначено про закінчення цих строків через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Тобто, вони закінчилися 07.08.2020 року. А тому під час дії карантину суд може за відповідною заявою поновлювати процесуальні строки, якщо визнає причини їх пропуску поважними, або може продовжити процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. При вирішенні цієї справи апеляційним судом не знайдено підстав для поновлення чи продовження відповідних строків.

Апеляційний суд також вважає неповажною причину неявки в судове засідання 22.09.2020 року третьої особи приватного нотаріуса Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Лариси Анатоліївни, яка була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.378) і від якої до суду не надійшло повідомлень про причини неявки. Що ж стосується співвідповідачки ОСОБА_3 , то в суді апеляційної інстанції бере участь її представник адвокат Вічна Ірина Миколаївна, яка належним чином повідомлена під розписку про час та місце розгляду справи (а.с.373). У зв`язку з цим апеляційний суд вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

У провадженні Голопристанського районного суду Херсонської області перебувала цивільна справа №654/2986/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою власністю майна, набутого за час окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин.

Рішенням суду від 21.10.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 01.10.2015 року, позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами було задоволено частково.

Зокрема, за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину придбаного за час шлюбу майна, а саме земельних ділянок: кадастровий № :01:003:0177 площею 0,0835 га розташованої за адресою АДРЕСА_1 ; кадастровий № :01:003:0178 площею 0,0903 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 ; кадастровий № :01:003:0179 площею 0,0876 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 ; кадастровий № :01:003:0180, площею 0,082 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 ; кадастровий № :01:003:0170, площею 0,0895 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий № :01:003:0171 площею 0,0836 га розташованої за адресою АДРЕСА_1 ; кадастровий № :01:003:0172, площею 0,0701 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 ; кадастровий № :01:003:0173, площею 0,0866 га розташованої за адресою АДРЕСА_1 ; кадастровий № :01:003:0174, площею 0,0990 га розташованої за адресою АДРЕСА_1 ; кадастровий № :01:003:0175, площею 0,0994 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 ; кадастровий № :01:003:0176 площею 0,0867 га розташованої за адресою АДРЕСА_1 , які об`єднані в земельну ділянку площею 1,2334 га кадастровий номер :01:003:0565, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , які придбані 30.10.2007 року (відповідно до договорів купівлі - продажу реєстраційні №№ 5269; 5309; 5301; 5305; 5297; 5273; 5277; 5281; 5285; 5289; 5293, посвідчених нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Маршаловою M.B.).

Також, за ОСОБА_1 було визнано право особистої приватної власності на об`єкти незавершеного будівництва, розташовані за адресою АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 , 2в, АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 (а.с.94-96; 97-99).

Ухвалою суду касаційної інстанції від 23.12.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 було відхилено, а вказані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій були залишені без змін (а.с.100-103).

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23.08.2002 року, від шлюбу мають двох дітей, 2002 та 2009 р.н.

Постановою державного виконавця ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві Шаркова О.О. від 20.02.2015р було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 та заборонено здійснювати відчуження належного вказаному боржнику майна (а.с.21).

Вказане обтяження нерухомого майна відносно ОСОБА_1 наявне в Інформації з різних державних реєстрів щодо об`єкта нерухомого майна (Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна), сформованої 27.11.2018 року внаслідок пошуку через веб-сайт ОСОБА_1 . В ній зазначено про належність ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності 1/2 частки спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

07 лютого 2018 року ОСОБА_2 подарувала за договором дарування належну їй 1/2 частку земельної ділянки площею 1,2334 га, кадастровий номер :01:003:0565, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області Негра Л.А. та зареєстровано в реєстрі за №121 (а.с.133).

Відмовляючи в задоволенні позову, пославшись, зокрема, на ст.ст.204, 215, 356, 361 ЦК України, суд першої інстанції виходив з презумпції правомірності правочину, виходив з того, що земельна ділянка не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а належить сторонам на праві спільної часткової власності, а тому згода ОСОБА_1 на розпорядження ОСОБА_2 своєю часткою у спільній частковій власності шляхом укладення договору дарування не вимагається. Також суд виходив з того, що права ОСОБА_1 як співвласника вказаної земельної ділянки відчуженням ОСОБА_2 за договором дарування належної їй частки порушені не були, зміст та обсяг прав та інтересів позивача не залежить від того, хто є співвласником іншої частки земельної ділянки, а також виходив з того, що визнання позову представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Овчаренко О.І. порушує право ОСОБА_3 , яка набула право власності за оспорюваним договором дарування, а тому не може бути прийняте судом.

Апеляційний суд в основному погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є правильним по суті.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) ч.3 ст.215 ЦК України.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст.ст.316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

За ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Судом установлено, що кожному зі співвласників за рішенням суду належало по 1/2 частки спірної земельної ділянки. Тобто, спірна земельна ділянка є об`єктом права спільної часткової власності.

Згідно ст.361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник-продавець зобов`язаний повідомити інших співвласників про намір продати свою частку (ч.2 ст.362 ЦК України). Такий обов`язок співвласника у разі безоплатного відчуження його частки у спільному майні чинним законодавством не передбачений.

Оскільки земельна ділянка не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а належала подружжю на праві спільної часткової власності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що згода ОСОБА_1 на розпорядження ОСОБА_2 своєю часткою у спільній частковій власності шляхом укладення договору дарування не вимагається.

Також суд обґрунтовано виходив з того, що права ОСОБА_1 , як співвласника вказаної земельної ділянки, відчуженням ОСОБА_2 за договором дарування належної їй частки порушені не були, зміст та обсяг прав та інтересів позивача не залежить від того хто є співвласником іншої частки земельної ділянки, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в позові, оскільки до нього він дійшов при повному та всебічному дослідженні обставин справи та давши належну оцінку зібраним у справі доказам. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, в основному правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які їх регулюють, і вирішив справу з дотриманням норм процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, належними доказами та є такими, що висновків суду не спростовують.

Зокрема, слід відхилити посилання скаржника на неналежне дослідження судом доказів, ненадання нотаріусом всієї нотаріальної справи, на прийняття судом до уваги виключно пояснень набувача за договором й нотаріуса, незалучення до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідачів Міністерства юстиції України та неприйняття визнання позову стороною відповідача ОСОБА_2 , оскільки вони не відповідають дійсності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та є такими, що подані в порушення процесуального порядку.

Також, слід залишити поза увагою посилання на положення законодавства про спільну часткову власність подружжя, що унеможливлюють укладання правочинів щодо спільного майна без згоди інших співвласників, оскільки вони зроблені внаслідок хибного тлумачення вказаного законодавства. Як зазначалось, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що згода ОСОБА_1 на розпорядження ОСОБА_2 своєю часткою у спільній частковій власності шляхом укладення договору дарування не вимагається.

Також, не можуть бути прийняті до уваги й посилання на положення ч.1 ст.67 СК України, ст.364 ЦК України, оскільки вказані норми не регулюють спірні правовідносини. Посилання ж на пп.4.1 п.4 глави 5 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є недоречним, оскільки вказана норма навпаки дозволяє укладання одним із подружжя зі сторонньою особою договору дарування щодо своєї частки у спільній сумісній власності подружжя за умови, зокрема, її визначення, що наявне у спірних правовідносинах.

Також слід відхилити й посилання скаржника на неможливість користування ним розташованих на спірній земельній ділянці та належних йому об`єктів нерухомого майна, оскільки вони містять ознаки припущень та не свідчать про встановлення дійсного факту.

Крім того, підлягають залишенню поза увагою й посилання на наявність обтяження (арешту) земельної ділянки, на порушення, допущені нотаріусом при посвідченні договору дарування земельної ділянки, оскільки вони не відповідають матеріалам справи. Так, з метою перевірки відсутності/наявності обтяжень відчужуваної земельної ділянки була отримана Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельної ділянки з кадастровим № 0:01:003:0565. Пошук було проведено за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна, що відповідає Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011р. № 1141. Згідно інформаційної довідки щодо об`єкта нерухомого майна №113158143 від 07.02.2018 року, земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0565 є об`єктом спільної часткової власності, в якому частка ОСОБА_2 визначена за рішенням суду і складає 1/2 (одну другу). Тому для посвідчення договору дарування згода ОСОБА_1 була не потрібна. При цьому слід зазначити, що матеріали справи не містять даних про те, що належне на підставі рішення суду право власності ОСОБА_2 на 1/2 частку спірної земельної ділянки по АДРЕСА_1 було якимось чином обмежене чи на вказане нерухоме майно було накладено арешт. Це (відсутність обмежень, обтяжень та арешту) підтверджується й приватним нотаріусом Негра Л.А., яка дала відповідні пояснення щодо вчинення нею нотаріальної дії щодо посвідчення оспорюваного договору дарування.

Також не можуть бути прийняті до уваги посилання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гончар Наталії Миколаївни, зроблені у відповіді на відзив, на правову позицію Верховного Суду, зроблену у постанові від 18.04.2018 року у справі № 439/212/14-ц щодо користування земельною ділянкою особою, якій належать розташовані на вказаній земельній ділянці об`єкти нерухомості. Так, обставини, встановлені у цій справі, не є тотожними з такими, встановленими у тій іншій справі (№ 439/212/14-ц), у якій мова йшла про визнання недійсним укладеного між продавцем селищною радою та покупцем ТОВ договору купівлі-продажу земельної ділянки, яка не була об`єктом спільної часткової власності, на якій були розташовані об`єкти нерухомого майна,належні позивачу, чим були порушені його права власника нерухомого майна як землекористувача, оскільки до нього право користування земельною ділянкою під об`єктами нерухомого майна перейшло унаслідок купівлі вказаного майна. За обставинами ж цієї справи ОСОБА_2 подарувала за договором дарування належну їй на підставі рішення суду, яке є чинним, 1/2 частку земельної ділянки площею 1,2334 га, кадастровий номер :01:003:0565. Розташування ж на земельній ділянці, яка є об`єктом права спільної часткової власності, належних позивачу об`єктів нерухомого майна, жодним чином не порушує його прав, оскільки не позбавляє його можливості користування земельною ділянкою, на якій розташоване вказане нерухоме майно.

Оскільки суд першої інстанції прийняв рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 25 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 24 вересня 2020 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська