Дата документу 12.08.2020 Справа № 329/113/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №329/113/20
Провадження №22-ц/807/2467/20
Головуючий в 1-й інстанції Проценко А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С. В.,
суддів:Крилової О. В., Полякова О. З.,
секретарСеменчук О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі адвоката Гришко Івана Івановича на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 30 квітня 2020 року, ухвалене у смт. Чернігівка (повний текст рішення складено 04 травня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 в особі адвоката Гришко Івана Івановича до СВК «Просторі Лани», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Чернігівська селищна рада Чернігівського району Запорізької області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до СВК «Просторі Лани» про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки, ОСОБА_2 . За життя її чоловіку, у 2006р. СВК ім. Щорса, правонаступником якого є СВК «Просторі лани», на підставі акту передачі та накладної №24 передано на довірче управління до моменту оформлення права власності майно, а саме: корівник 4-х рядний №3, 1987 року забудови, вартістю 93350,00 грн., корівник 4-х рядний №3, 1959 року забудови вартістю 10106,00 грн., склад зерновий №3, 1968-1970 років забудови, вартістю 7370,00 грн. Будь-яка правовстановлююча та технічна документація на зазначене майно були відсутні. З 2006р. по момент смерті чоловік позивачки виконував відносно вказаного майна всі права та обов`язки власника, в тому числі пов`язані з його утриманням, переобладнав приміщення одного з корівників в приміщення складу, відремонтував та обладнав зерновий склад та корівник, що підтверджується виготовленим на замовлення чоловіка технічним паспортом від 25.05.2016р. Однак право власності на зазначене майно оформити так і не встиг. Позивач як спадкоємець за заповітом вступила у фактичне володіння вищевказаним майном, яке здійснює і до тепер, тобто продовжує відкрито та безперервно володіти ним з 2006р., що є підставою для визнання за нею права власності на це майно за набувальною давністю.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 30 квітня 2020 року, відмовлено повністю ОСОБА_1 в задоволенні позову до СВК «Просторі Лани», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Чернігівська селищна рада Чернігівського району Запорізької області, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі адвоката Гришко Івана Івановича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що обставини набуття у володіння ОСОБА_2 майна, що є предметом спору за своїм змістом тотожне відповідним підставам набуття майна позивачем у іншій цивільній справі, яка має преюдиційне значення при розгляді справи. Застосована практика Верховного Суду не відповідає правовідносинам між сторонами у справі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що чоловік позивача ОСОБА_2 на підставі рішення №2 загальних зборів від 08.04.2005р. СВК ім. Щорса, правонаступником якого є СВК «Просторі лани» згідно акту передачі отримав на довірче управління майнові об`єкти, зокрема: корівник 4-х рядний №3, 1987 року забудови, вартістю 93350,00 грн., корівник 4-х рядний №3, 1959 року забудови, вартістю 10106,00 грн, склад зерновий №3, 1968-1970 років забудови, вартістю 7370,00 грн. без будь-яких правовстановлюючих документів та технічної документації на них.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 16.12.2016р. виконавчим комітетом Просторівської сільської ради Чернігівського району Запорізької області.

Позивач ОСОБА_1 була дружиною померлого ОСОБА_2 на момент його смерті, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 17.08.1984р., виданим Просторівською сільською радою Чернігівського району та згідно ст.1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги щодо майна померлого.

Відповідно до матеріалів спадкової справи №63/2017, яка була відкрита після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_1 все належне йому на день смерті майно і все те, на що він за законом матиме право.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України.

З висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном.

При цьому в судовому засіданні встановлено, що спадкодавець позивача отримав спірне майно у довірче управління на підставі рішення №2 загальних зборів від 08.04.2005р. СВК ім. Щорса, правонаступником якого є СВК «Просторі лани» згідно акту передачі, при цьому за життя не скористався своїм право на оформлення права власності на вказане майно.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Факт того, що спадкодавцю позивача передано спірне майно не у власність, а у користування (довірче управління), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володів майном не як власник.

Відповідно до п.11 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

Пункт 13 вказаної Постанови, наголошує, що можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з приводу відсутності всіх складових передбачених, ст. 344 ЦК України для визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю, та вірно зауважив, що визнання позову встановленим власником спірного майна не може бути прийнято до уваги, враховуючи обставини встановлені в судовому засідання.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі адвоката Гришко Івана Івановича залишити без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 30 квітня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 13 серпня 2020 року.

Судді: С. В. Кухар

О. В. Крилова

О. З. Поляков