Справа № 466/8886/18 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/3233/19 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Мікуш Ю.Р.

Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

Секретар Іванова О.О.

З участю: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бердар С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу № 466/8886/18 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Бердара Сергія Васильовича на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

08 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про визнання ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідачі не проживають у спірній квартирі понад вісімнадцять років.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2019 року відмовлено у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням .

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова оскаржив представник ОСОБА_1 - Бердар Сергій Васильович, вважає рішення незаконним, необґрунтованим та безпідставним, ухваленим з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми ст.ст. 317, 319, 321, 355, 369,405 ЦК України та ст.ст. 156, 157, ЖК Української РСР, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що позивач та відповідачі користуються наданим житловим приміщенням на підставі ордера №001214, виданого 12 січня 1999 року виконавчим комітетом Франківської районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів, розпорядження №1370 від 11.12.1998 року. Отже сторони у справі є наймачами житлового приміщення, а спірна квартира є комунальною власністю. Відповідно до даних правовідносин слід застосовувати ст.ст.71,72 ЖК Української РСР, а саме за змістом ст.71 ЖК Української РСР встановлено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Суд помилково не застосував вказані норми матеріального права, внаслідок неправильної юридичної кваліфікації правовідносин, а також не надав оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, та не взяв їх до уваги при прийнятті рішення.

Відповідно до ст.ст.71,72 ЖК Української РСР для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суду необхідно встановити 2 обставини: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин не проживання.

Позивачем, на підтвердження цих обставин було подано Акт №1445 від 29.10.2018 року, затверджений директором ЛКП «Збоїща-408», відповідь №2508/2-46 від 11.03.2019 року, акт№90 від 11.03.2019 року, якими встановлено що в кв. АДРЕСА_2 зареєстровано, але не проживають: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Крім того, подано докази на підтвердження відсутності поважних причин не проживання.

Наголошує, що відповідачі в судові засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, реєстрація відповідачів у спірні квартирі порушує права позивача, оскільки позбавляє останнього права на призначення житлової субсидії на сплату комунальних послуг.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоч належним чином неодноразово повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, однак конверти повертаються на адресу суду без вручення адресатам.

У зв`язку з неможливість вручити судові повістки відповідачам, повідомлення про розгляд справи було розмішене на сайті суду (а.с.23).

Відтак враховуючи вимоги ст.372 ЦПКУ України, суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Бердар С.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення , суд апеляційної інстанції вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Судом встановлено такі обставини.

12 січня 1999 року на підставі розпорядження № 1370 від 11.12.1998 виконавчим комітетом Франківської районної адміністрації Львівської міської ради народних депутатів видано ордер № 001214 на право зайняття жилого приміщення у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Основним наймачем квартири за даною адресою був ОСОБА_7 (батько позивача), який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 03.07.2009 (а.с.10).

Відповідно до ордеру, до складу сім`ї основного наймача входили 6 осіб: ОСОБА_8 - дружина, ОСОБА_9 - син, ОСОБА_1 - син (позивач), ОСОБА_3 - невістка, ОСОБА_10 - невістка, ОСОБА_4 - внучка.

З довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки № 5985 від 01.11.2018, виданої ЛКП «Збоїща-408» встановлено, на теперішній час у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані 6 осіб: ОСОБА_4 - відповідач, ОСОБА_11 - син позивача, ОСОБА_1 - позивач, ОСОБА_3 - відповідач, ОСОБА_5 - відповідач, ОСОБА_12 - син позивача (а.с.11).

ОСОБА_3 є дружиною рідного брата позивача, а ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - їхніми дітьми.

Відповідно до довідки № 2132 від 30.10.2018, виданої виконкомом Надичівської сільської ради, брат позивача - ОСОБА_9 зареєстрований у АДРЕСА_3 та є власником цього житлового будинку, але в ньому не проживає.

З пояснень позивача та свідків, ОСОБА_9 фактично разом із сім`єю проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Спірна квартира на даний момент не приватизована та є комунальною власністю.

Відповідно до актом № 1445 від 29.10.2018, затвердженого директором ЛКП «Збоїща-408», комісією в складі майстрів по експлуатації під час обстеження виявлено, що у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано, але не проживають вісімнадцять років відповідачі - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Звертаючись з позовом, позивач зазначив, що оскільки відповідачі спірною квартирою не користуються з моменту видачі ордеру, тому він змушений у судовому порядку захистити свої права та законні інтереси, які полягають у тому, що лише він з своєю сім`єю несе витрати по утриманню квартири, оплаті комунальних послуг, а реєстрація відповідачів у квартирі позбавляє його права на отримання субсидії.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі перебували у родинних стосунках з основним квартиронаймачем, вони мають рівне з позивачем право користування квартирою, а тому не можуть бути визнані такими, що втратили право користування квартирою, не залежно від тривалості часу їх відсутності. Суд вважав, що в даному випадку, задоволення вимог позивача ОСОБА_1 про визнання відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням призведуть до порушення норм матеріального права, фактично позбавивши у майбутньому набуття права власності в порядку приватизації власників права користування належним їм майном.

Крім цього, суд дійшов висновку, що квартира є об`єктом комунальної власності, а отже позивач не наділений правом ставити питання про визнання інших членів сім`ї основного квартиронаймача такими, що втратили право користування квартирою. Відтак позивачем не доведено обставин щодо порушення відповідачами прав, за захистом яких він звернувся до суду.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Нормами статті 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Особи, що вселились в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами сім`ї не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР).

Статтею 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до статті 106 ЖК УРСР повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.

Статтею 107 ЖК УРСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У частині першій статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен встановити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 є міська рада.

У частині п`ятій статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна рада, яка відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси відповідної територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Згідно з частиною другою статті 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач та відповідачі мають рівні права щодо користування квартирою, та задовольнивши даний позов відповідачі будуть позбавлені в майбутньому набуття права власності на частку у квартирі в порядку приватизації, оскільки були вселені в неї як члени сім`ї основного квартиронаймача ОСОБА_7 , який помер та після його смерті договір найму не переоформлявся. Непроживання у спірному житловому приміщенні відповідачів не є порушеннням прав позивача, оскільки вказане житло є комунальною власністю і саме власник майна повинен вести котроль щодо проживання чи не проживання у квартирі осіб, які були вселені на законних підставах.

Посилання позивача на відсутність можливості отримати субсидію є голослівним, оскільки не підтверджено жодними доказами, а також не є підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщення, оскільки питання оплати за утримання майна та користування житлово-комунальними послугами може бути вирішено шляхом укладення договору між наймачами щодо участі в оплаті за надані послуги.

Суд апеляційної інстанції, не бере до уваги доводи апеляційної скарги з приводу того, що визнання відповідачів втратившими право на користування спірною квартирою не порушить їх прав, оскільки чоловік та батько відповідачів має у власності будинок, що свідчить про те, що вони забезпечені житлом, оскільки завданням цивільного судочинства є обов`язок з`ясувати чи порушені права позивача за захистом яких він звернувся до суду.

Відтак, зважаючи на те, що під час розгляду даної справи, судом не здобуто доказів того, що права позивача порушені, а також з`ясувавши, що позивач і відповідачі мають рівні права щодо користування спірною квартирою, оскільки були вселені у неї на підставі ордеру як члени сім`ї основного квартиронаймача, що помер, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, а саме статті Житлового та Цивільного кодексів України, що регулюють відносини про право власності на житло є доречними, однак таке порушення не призвело до неправильного вирішення справи, а тому суд апеляційної вважає, що посилання на статті Житлового та Цивільного кодексів України, що регулюють відносини про право власності на житло слід виключити з мотивувальної та резолютивної частини рішення суду.

Враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Згідно з ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Бердара Сергія Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2019 року залишити без змін.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частини рішення посилання на статті Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України, що регулюють право власності на житло.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 07 серпня 2020 року

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк