Дата документу 28.01.2020 Справа № 328/2272/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №328/2272/19 Головуючий у 1 інстанції: Новікова Н.В.
Провадження № 22-ц/807/691/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 21 листопада 2019 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2019 року ПрАТ «Українська страхова компанія» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що між КС «Українська кредитна спілка» та відповідачем був укладений кредитний договір №9489с від 02.04.2013 року, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у сумі 11 000 гривень строком на 18 місяців з 02.04.2013 року до 02.04.2015 року включно зі сплатою процентів у розмірі 28,8 % річних.

Між ПрАТ «Українська страхова компанія» та КС «Українська кредитна спілка» був укладений договір добровільного страхування кредитів №9 від 07.05.2013 року, відповідно до якого зазначений кредитний договір віднесено до переліку договорів, страхові ризики за якими застраховано товариством на загальну суму 26 510 гривень.

Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором №9489с від 02.04.2013 року належним чином не виконувала, передбачені кредитним договором щомісячні платежі не сплачувала.

ПрАТ «Українська страхова компанія» на підставі заяви №2928 від 15.08.2019 року та доданих до неї документів складено страховий акт №393кр та 16.08.2019 року здійснено виплату страхового відшкодування у сумі 17 189,68 грн.

Вважало, що оскільки ПрАТ «Українська страхова компанія» виконало покладені на неї законом та умовами договору добровільного страхування кредитів №9 від 07.05.2013 року обов`язки, до ПАТ «Українська страхова компанія» перейшло право вимоги в порядку регресу на стягнення з відповідача матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування.

На підставі зазначеного, посилаючись на положення ст.ст. 979 980, 993, 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», просило стягнути з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Українська страхова компанія» матеріальну шкоду за виплачене страхове відшкодування в розмірі 17189,68 грн. та судовий збір в розмірі 1921 грн.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 21 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПрАТ «Українська страхова компанія» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на ненадання судом першої інстанції оцінки доводам позовної заяви, припинення кредитних правовідносин після виплати страхового відшкодування, відсутність повноважень на набуття прав кредитора, відсутність підстав для застосування позовної давності, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову, вирішити питання про судові витрати.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що право зворотної вимоги за договором страхування кредиту є суброгацією, а не регресом, позивачем обрано неналежний спосіб захисту та пропущено строк позовної давності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України).

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування, суд, встановивши, що до спірних правовідносин має бути застосовано суброгацію, а не регрес, дійшов висновку, що спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем не відповідає способу, встановленому законодавством для цих правовідносин.

З таким висновком суду не погоджується колегія суддів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Крім того, ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.04.2013 року між КС «Українська кредитна спілка» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №9489с (далі кредитний договір), за умовами якого відповідач отримала кредитні кошти у сумі 11 000 гривень строком на 18 місяців до 02.04.2015 року включно зі сплатою процентів у розмірі 28,8 % річних.

Відповідно до п.3.2 кредитного договору повернення кредиту позичальником повинно було здійснюватися щомісячними платежами у сумі 875 та 877 гривень (додаток №1).

Матеріалами справи підтверджується, що 07.05.2013 року між КС «Українська кредитна спілка» та ПрАТ «Українська страхова компанія» укладений договір добровільного страхування кредитів №9 (далі договір страхування).

Згідно з п.1.2 договору страхування предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані із матеріальними збитками, ікі завдані Страхувальнику внаслідок повного або часткового неповернення позичальником Страхувальнику суми кредиту (позики) та (або) відсотків за користування кредитом у встановлені терміни у відповідності до кредитних договорів.

За умовами п.3.1. кредитного договору страхова сума за кожним окремим кредитним договором - це грошова сума, у межах якої страховик відповідно до умов цього договору зобов`язаний здійснити виплату при настанні страхового випадку за кожним окремим кредитним договором. Страхові ризики за кредитним договором застраховані позивачем на загальну суму 26 510 гривень ( Додаток №1).

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, несвоєчасно сплачувала щомісячні платежі, останній з яких нею сплачений 11.09.2014 року, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 17 189,68 гривень.

15.08.2019 року Голова правління КС «Українська кредитна спілка» звернувся до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» із заявою про здійснення страхової виплату за кредитним договором у сумі 17 189,68 гривень (а.с.24).

Матеріалами справи підтверджується, що 16.08.2019 року на підставі страхового акту №393кр від 16.08.2019 року ПрАТ «Українська страхова компанія» виплатило КС «Українська кредитна спілка» страхове відшкодування у сумі 17 189,68 гривень (а.с.26 -28).

Зі змісту позовної заяви, вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування.

За приписами статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи або інтересу особи, яка звернула до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується з положеннями ст. 979 ЦК України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 вказаного Закону передбачено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

У частині 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

У справі, що розглядається, спір виник між страховою компанією та фізичною особою щодо відшкодування витрат, понесених у зв`язку із виплатою коштів за договором добровільного майнового страхування.

Згідно зі ст. ст. 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов`язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов`язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов`язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов`язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов`язок із відшкодування шкоди не виконала.

Таким чином, страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача. У зв`язку з виплатою страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача у межах фактичних витрат.

Як встановлено судом першої інстанції, Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія» (страховик) виплатило страхувальнику страхове відшкодування та звернулося до ОСОБА_1 з вимогою про відшкодування виплаченої суми страхового відшкодування.

Ураховуючи норми ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», якими регулюються правовідносини між сторонами у справі, позивач - Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія», виплативши страхове відшкодування за договором майнового страхування КС «Українська кредитна спілка», отримало від останнього права кредитора до ОСОБА_1 .

КС «Українська кредитна спілка» реалізувало своє право кредитора шляхом пред`явлення вимоги до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія», оскільки за договором страхування (Закон України «Про страхування») останнє надало згоду на прийняття обов`язку сторони боржника у деліктному зобов`язанні, якщо воно виникне.

Основною характерною ознакою суброгації є збереження того зобов`язання, яке виникло із заподіяння шкоди і у зв`язку з яким було виплачене страхове відшкодування, й зміна в ньому кредитора. Натомість регрес - право відповідальної особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким відповідальна особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим і виникло нове - пов`язане саме з регресною вимогою.

Завдання майнової шкоди страхувальнику слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором майнового страхування, в якому кредитором є страхувальник, а боржником - страховик.

Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, підставою виникнення якого є завдання шкоди. Одержання страхувальником повного відшкодування збитків від особи, яка їх завдала, припиняє деліктне зобов`язання, що тягне за собою припинення обов`язку страховика здійснити страхову виплату (п. 4 ч. 1 ст. 991 ЦК України), але не навпаки.

Виплата страховиком страхувальнику страхового відшкодування є обов`язком страховика за договором (ст. 988 ЦК України). Така виплата не припиняє деліктного зобов`язання і не може вважатися відшкодуванням шкоди потерпілому в цьому зобов`язанні, оскільки страховик у правовідносинах добровільного майнового страхування не є боржником у деліктному зобов`язанні. Тобто заподіювач шкоди залишається зобов`язаним відшкодувати завдану ним шкоду незалежно від того, чи звертався до нього з відповідною вимогою сам потерпілий, чи страховик після виплати потерпілому відшкодування за договором майнового страхування.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі, є суброгацією.

Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Тобто страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача, й строк такої вимоги почав спливати з моменту заподіяння шкоди. У зв`язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов`язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності.

Вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність порушеного права позивача, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Позивач у позові зазначає, що право страховика за договором страхування на подання до суду позову про стягнення з винної особи коштів, виплачених страховиком, як страхове відшкодування, виникає з моменту сплати такого відшкодування, а не з моменту виникнення страхового випадку.

Колегія суддів не погоджується доводами позивача, оскільки у спірному зобов`язані відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Саме аналогічні висновки в частині розмежування регресу та суброгації у страхових правовідносинах викладені у розділі III Дайджесту судової практики Верховного Суду у справах, пов`язаних зі страховими правовідносинами.

04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду розглянула справу № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) за позовом Приватне акціонерне товариство «СК «ПЗУ Україна» до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інкомстрах», про відшкодування завданої майнової шкоди. За результатами розгляду Велика Палата прийняла постанову, в якій зазначила таке.

Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та Закону України від 9 лютого 2012 року № 4391-VI «Про страхування» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, з другого боку, регулюють різні за змістом правовідносини (пункт 34).

У випадках, коли деліктні правовідносини поєднуються з правовідносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість самого завдавача шкоди. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регресу) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування (пункт 35).

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні в межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією (пункт 43).

За матеріалами справи, строк дії кредитного договору закінчився 02.04.2015 року, тобто останні платіж на виконання кредитного договору відповідач ОСОБА_1 повинна була внести 02.04.2015 року, а тому про порушене право КС «Українська кредитна спілка» дізналась 03.04.2015 року.

Загальний строк позовної давності за завдані невиконанням кредитного договору закінчується 03.04.2018 року.

Відповідно до п.2.1 договору страхування Страховим випадком за цим Договором по відношенню до кожного конкретного договору, що внесений до Реєстру наданих кредитів, є факт збитків кредитора внаслідок невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань перед кредитором по поверненню кредиту в строки та на в порядку, передбачених укладеним між ними Кредитних договорів, внаслідок будь-яких подій. Відповідальність Страховика за страховим випадком виникає в разі:

2.1.1 Якщо кредитор не одержав суми трьох будь-яких послідовних платежів, передбачених кредитним договором протягом десяти днів після настання строку третього платежу.

2.1.2 Якщо Кредитор не одержав обумовлений кредитним договором останній за графіком платіж протягом трьох днів після настання строку останнього платежу, передбаченого договором (пункт 2.1 Кредитного договору).

Пунктом 5.1 договору страхування визначено, що Страхувальник повинен повідомити про настання страхового випадку та направити Страховику заяву про виплату страхового відшкодування не пізніше 30 числа поточного календарного кварталу відповідного року, в якому настав страховий випадок з додаванням документів згідно з переліком, визначеним договором.

Згідно з пунктом 6 договору страхування Страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування у випадку неповернення кредиту Позичальником, зокрема, якщо Страхувальник своєчасно не повідомив про страховий випадок без поважних причин.

Отже, за умовами Договору страхування КС «Українська кредитна спілка» повинна була повідомити страхову компанію про страховий випадок щодо невиконання позичальником зобов`язання за кредитним договором в цілому, який настав 03.04.2015 року, не пізніше 30 червня 2015 року.

За матеріалами справи КС «Українська кредитна спілка» звернулась до Страховика з відповідною заявою лише 15 серпня 2019 року (а.с.24), тобто поза межами строку позовної давності про застосування якого заявила відповідач (а.с.57-59), поважності причин не повідомлення про настання страхового випадку поза межами строку, встановленого договором, страхування не зазначила.

Відповідно до ч.1 ст.267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

За вказаних обставин, позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» не підлягають задоволенню з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, тому рішення суду першої інстанції згідно з п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» задовольнити частково.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 21 листопада 2019 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія» до ОСОБА_1 про стягнення в порядку регресу матеріальної шкоди за виплачене страхове відшкодування.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 січня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.М. Кримська

І.В. Кочеткова