ПОСТАНОВА

Іменем України

10 серпня 2020 року м. Кропивницький

справа № 391/109/20

провадження № 22-ц/4809/963/20

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді - Карпенко О.Л., Черненко В.В.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»;

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 30 березня 2020 року (суддя Червонописький В.С.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», Банк) звернулося до Компаніївського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за кредитним договором б/н від 27 вересня 2010 року у розмірі 133 660,20 грн., яка складається з наступного: 1 645,35 грн. - заборгованість за кредитом, 132 014,85 - заборгованість по процентам за користування кредитом з 27 вересня 2010 року по 31 липня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 27 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Стверджується, що договір складають підписана анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку. Відповідно до умов цього договору позивач надав відповідачу кредит в сумі 3200,00 грн. у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Наголошується, що умовами договору передбачена можливість односторонньої зміни Банком Тарифів та інших невід`ємних частин договору, у томі числі відсоткової ставки за кредитом. За доводами позивача, Банк свої зобов`язання виконав у повному обсязі, однак, позичальник належним чином не виконав свої зобов`язання за договором, в результаті чого станом на 31 січня 2020 року виникла заборгованість в сумі 301 614,29 грн., де 1 645,35 грн. - заборгованість за кредитом, 292 868,94 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7 100,00 грн. - заборгованість за пенею. При цьому, позивач наголошує на своєму праві вимоги від боржника будь-якої частини суми заборгованості за кредитом, а тому пред`явлені до стягнення з відповідача позовні вимоги складаються з 1 645,35 грн. заборгованості за кредитом та 132 014,85 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 27 вересня 2010 року по 31 липня 2018 року.

У відзиві на позовну заяву відповідач просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, вказуючи на безпідставність та незаконність вимог позивача. Так, відповідачем заявлено про пропуск Банком строку позовної давності. Посилаючись на доводи позовної заяви про те, що кінцевий термін повернення коштів відповідає строку дії картки, акцентує увагу на тому, що видана позивачем картка Мастеркард № НОМЕР_1 має встановлений строк дії до серпня 2014 року. На переконання відповідача, з цього моменту починається перебіг строку позовної давності, який позивачем пропущено. Крім того, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 175/4753/15-ц, зазначає, що Банк у будь-якому разі не мав права нараховувати проценти за користування кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування, тобто після серпня 2014 року (а.с.60-61).

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 30 березня 2020 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по кредитному договору від 27 вересня 2010 року в розмірі 1645,35 грн.; здійснено розподіл судових витрат.

Суд погодився з доводами позовної заяви в частині наявності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 1 645,35 грн. Відмовляючи в задоволенні решти позову, вказав на відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді розмір процентів за користування кредитними коштами, оскільки у заяві позичальника від 27 вересня 2010 року процентна ставка не зазначена. Зазначив, що у заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді сплати процентів за користування кредитними коштами. При цьому, суд не визнав допустимим доказом у справі надану позивачем копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «універсальна 55 днів пільгового періоду», оскільки в ній не зазначено прізвища та ініціалів особи, яка підписала довідку, та дати її підписання. Суд дійшов висновку, що позивачем не було дотримано вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та не узгоджено саме тих умов, які вважав узгодженими Банк, зокрема, щодо порядку та умов нарахування і сплати заборгованості по процентам за користування кредитом. Безпідставною вважає суд позицію позивача щодо права Банку на свій розсуд вимагати від боржника сплати частини заборгованості за кредитом. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами. У частині заяви відповідача про застосування строку позовної давності в оскаржуваному судовому рішенні зазначено, що оскільки у договорі між сторонами строк позовної давності не визначено, суд позбавлений можливості його застосувати при вирішенні даного спору.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, згідно з якою просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні заборгованості по процентам за користування кредитом та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, в іншій частині - залишити без змін. Так, оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення частини заборгованості за процентами Банк вважає таким, що прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм матеріального і процесуального права. В іншій частині рішення суду позивачем не оскаржується.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд безпідставно не взяв до уваги, що 27 вересня 2010 року особисто відповідачем також була підписана довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», якою визначено: тип картки, тип кредитної лінії, базова відсоткова ставка за користування кредитом, розмір щомісячних платежів, строк їх внесення, порядок нарахування пені розмір штрафів та комісії. Тобто сторонами погоджено всі істотні умови договору кредитування. На переконання позивача, встановивши, що Банк надав відповідачу кредит, а позичальник його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 13 травня 2020 року з підстав, що в ній зазначені, апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» залишено без руху.

Оскільки у встановлений апеляційним судом строк позивачем усунуто недоліки апеляційної скарги, відповідно до ухвали Кропивницького апеляційного суду від 01 червня 2020 року відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує на помилковість доводів позивача про те, що кредитний договір продовжує діяти до погашення заборгованості позичальником за цим договором. Як у відзиві на позов, відповідач наполягає на відсутності права Банку нараховувати проценти за користування кредитними коштами після закінчення строку дії картки. Зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності. Стверджує, що оскільки вона не підписувала і не була ознайомлена із жодними умовами та правилами, доводи Банку про збільшення позовної давності до 50 років не заслуговують на увагу. Хоча відповідачем рішення суду першої інстанції не оскаржується, ОСОБА_1 вважає безпідставною відмову суду у застосуванні строку позовної давності. На підставі викладеного, відповідач просить скасувати судове рішення у даній справі в частині стягнення заборгованості в сумі 1 645,35 грн. та судового збору, в іншій частині - залишити без змін (а.с. 109-110).

Згідно з ухвалою апеляційного суду від 16 червня 2020 року закінчено підготовчі дії у справі; постановлено апеляційний розгляд справи здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Обставини, встановлені судами

Відповідно до нової редакції статуту позивача, затвердженого постановою КМУ від 05 червня 2019 року № 594 (в редакції постанови КМУ від 14 серпня 2019 року № 712), було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»; АТ КБ «Приватбанк» є правонаступником всіх прав та зобов`язань ПАТ КБ «Приватбанк», яке, в свою чергу, є правонаступником прав та обов`язків ЗАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 44-45).

27 вересня 2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 13).

Як стверджується позивачем, на підставі вказаної анкети-заяви відповідача Банком було оформлено карту «Універсальна» та надано позичальнику кредит у розмірі 3 200,00 грн. Разом з анкетою - заявою відповідачем підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», якою визначено, зокрема, тип карти-MasterCardMass, тип кредитної лінії - відновлювальна; пільговий період нарахування відсотків, який здійснюється за ставкою 0,01% - до 55 днів (діє за умови погашення заборгованості до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості); валюта картки - гривня; базова % ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів у році) - 2,5%; розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, але не менше 50,00 грн. і не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним (а.с. 14).

До кредитного договору Банком додано Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, саме з якими, за доводами позивача, був ознайомлений відповідач під час підписання анкети-заяви (а.с. 15-38).

За доводами позивача, відповідач отримав та користувався кредитними коштами, однак, взяті на себе зобов`язання з їх своєчасного та в повному обсязі повернення, а також сплати відсотків за користування кредитом, належним чином не виконав.

Вважаючи, що права Банку порушені відповідачем, АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою (а.с. 5-7). На підтвердження розміру пред`явлених до стягнення сум тіла кредиту та відсотків за користування кредитом, Банком до суду першої інстанції надано розрахунок заборгованості (а.с. 8-12), а до апеляційного суду - виписку з рахунку відповідача (а.с. 80 -85).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив умови кредитного договору, належним чином не виконав своє зобов`язання в частині своєчасного та в повному обсязі повернення кредитних коштів в сумі 1 645,35 грн.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з заборгованості за кредитом в сумі 1 645,35 грн. позивачем не оскаржується, а тому не є предметом апеляційного перегляду.

Відповідач не скористалась своїм правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а тому викладені у відзиві на апеляційну скаргу заперечення з вимогою про скасування стягнутої з неї заборгованості в сумі 1645,35 грн. та розподілу судових витрат, до уваги апеляційним судом не приймаються.

Решту вимог Банку суд визнав необґрунтованими та відмовив у їх задоволенні.

Оскаржуючи судове рішення сторона зазначає, що пред`явлена до стягнення сума заборгованості відповідача має бути стягнута судом в повному обсязі, а не в частині, як вирішено судом першої інстанції.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги. Водночас, апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України (тут і надалі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

За змістом ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що Банком не доведено у встановленому процесуальним законом порядку, що саме з наявними у справі Умовами та Правилами надання банківських послуг був ознайомлений позичальник, підписуючи анкету-заяву.

Відповідач заперечила обставини щодо ознайомлення її позивачем з будь-якими умовами, правилами надання банківських послуг.

Суд першої інстанції правильно врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Так, суд касаційної інстанції зазначив, що роздруківка із сайту позивача не є належним доказом у справі, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Таким чином, за викладених обставин та без наданих позивачем підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, що містять підпис позичальника, надана Банком роздруківка Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору.

Як правильно встановив суд першої інстанції, у анкеті-заяві позичальника від 27 вересня 2010 року процентна ставка дійсно не зазначена.

Разом з тим, у довідці про умови кредитування від 27 вересня 2010 року сторонами погоджено, зокрема, базову відсоткову ставку за користування кредитом в місяць - 2,5%, розмір щомісячних платежів - 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітним (а.с. 14).

Колегія суддів зауважує, що в силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Разом з тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки наявній в матеріалах справи довідці про Умови кредитування, яка, всупереч висновкам місцевого суду, містить прізвище ім`я та по батькові, ідентифікаційний код позичальника, підпис відповідача та дату підписання.

Варто зазначити, що факт підписання зазначеної довідки відповідачем не заперечувався, не спростовувався належними, допустимими та беззаперечними доказами.

Крім того, судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги надану відповідачем роздруківку фотографії отриманої нею від позивача кредитної картки (а.с. 63), у зв`язку з чим під час вирішення спору взагалі не була врахована відображена на картці інформація щодо строку її дії, а саме - до серпня місяця 2014 року.

З огляду на встановлені фактичні обставини, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з ч. 2 цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (ч.ч.1, 2 ст. 631 ЦКУкраїни).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього.

У даній справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк дії кредитної картки, тобто, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання відповідачем. Так, за умовами договору, відповідач отримала кредитні кошти у національній валюті, які зобов`язалася повернути зі сплатою відсотків за ставкою 2,5% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. При цьому, повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мала здійснювати щомісячними платежами у розмірі 7% від заборгованості (але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості), до 25 числа місяця, наступного за звітним (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання.

Відтак, у межах строку кредитування - до 31 серпня 2014 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 01 вересня 2014 року, відповідач мав обов`язок, незалежно від пред`явлення вимоги позивачем, повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні розраховані у межах строку кредитування.

Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України.

Аналогічну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Таким чином, нарахування позивачем процентів за користування кредитом за період з 01 вересня 2014 року до 31 липня 2018 року є необґрунтованим, а тому у задоволенні відповідної вимоги за вказаний період слід відмовити із наведених вище підстав.

Щодо пред`явленої Банком вимоги про стягнення процентів за користування відповідачем кредитом за період з 27 вересня 2010 року до 31 серпня 2014 року, колегія суддів зазначає наступне.

В силу вимог ст.257 ЦК України, загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

Позивач звернувся до суду з позовом у даній справі 26 лютого 2020 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу (початок строку позовної давності щодо останнього платежу - 26 вересня 2014 року, закінчення - 26 вересня 2017 року).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Враховуючи наведене, у задоволенні обґрунтованої вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, нарахованих за період з 27 вересня 2010 року до 31 серпня 2014 року, слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

При цьому, доводи позивача щодо збільшення строку позовної давності за вимогами Банку апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки зазначена умова викладена у Правилах надання банківських послуг, які з наведених вище підстав, не можна вважати складовою кредитного договору.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про неможливість застосування до спірних правовідносин строку позовної давності є хибним та таким, що не ґрунтується на фактичних обставинах справи та вимогах чинного законодавства.

Крім того, помилковим та таким, що порушує принцип диспозитивності цивільного судочинства є висновок суду щодо відсутності права позивача у судовому порядку вимагати від боржника сплати лише частини заборгованості на свій розсуд.

За викладеного, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає завданням цивільного судочинства, визначеним процесуальним законом.

Таке порушення не може бути виправлене на стадії апеляційного розгляду справи інакше як шляхом скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом.

Отже, переглянувши справу в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що в задоволенні позову належить відмовити але з інших підстав, а не у зв`язку з непогодженням сторонами розміру процентів за користування кредитними коштами.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

У зв`язку з тим, що в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та справедливості, відповідно до приписів ст. 376 ЦПК України, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

У зв`язку з тим, що апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позивача, але з інших, ніж суд першої інстанції підстав, розподіл судових витрат у справі не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 30 березня 2020 року в частині позовної вимоги про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом скасувати.

Ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовної вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом відмовити повністю.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Карпенко

В. В. Черненко