Справа № 953/3257/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2020 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Колесник С.А.

при секретарі судових засідань Кудіновій К.А.,

за участю представника позивача адвоката Шевченко Г.М.,

представника відповідача адвоката Солдатенка А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Ощадбанк" в особі філії Харківського обласного управління АТ "Ощадбанк" про спонукання видати наказ про звільнення та вчинити інші дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 26.02.2020 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Харківського обласного управління АТ "Ощадбанк", яким просила: позов задовольнити; зобов`язати ХОУ АТ «Ощадбанк» звільнити її 18.02.2020 за ч.3 ст. 38 КЗпП України, виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день винесення рішення суду, оформити трудову книжку та виплатити вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку; встановити судовий контроль за виконанням рішення по цій справі; стягнути на її користь судові витрати (а.с.1-3).

Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 12.05.2020, позивачка ОСОБА_1 збільшила свої позовні вимоги та просила додатково стягнути з відповідача 50 000,00 грн. моральної шкоди за спричинені душевні страждання (а.с.169-173).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2020 позовну заяву передано судді Ніколаєнко І.В. (а.с.17).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04.03.2020 у справі відкрито спрощене позовне провадження.

Відповідно до ухвали Київського районного суду м. Харкова від 25.03.2020 справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.21).

Рішенням Вищої Ради правосуддя №1000/0/15-20 від 16.04.2020 ОСОБА_2 звільнено з посади судді Київського районного суду м. Харкова у зв`язку з поданням заяви про відставку. Після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі п.2.3.50 Положень про автоматизовану систему документообігу суду згідно протоколу від 21.04.2020 справа № 953/3257/20 (н/п 2/953/1569/20) передано на розгляд судді Київського районного суду м. Харкова Лях М.Ю. (а.с.150).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25.06.2020 задоволено заяву про самовідвід судді Ляха М.Ю., справу передано до канцелярії суду для проведення автоматизованого розподілу між суддями в порядку, передбаченому ч.3 ст. 14 ЦПК України (а.с.199).

Після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями на підставі п.2.3.25 Положень про автоматизовану систему документообігу суду згідно протоколу від 25.06.2020 року справа № 953/3257/20 (н/п 2/953/1569/20) передано на розгляд судді Київського районного суду м. Харкова Колесник С.А. (а.с.200).

Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова Колесник С.А. від 30.06.2020 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін (а.с.201).

Свої позовні вимоги, посилаючись на ст.ст. 8, 43, 55 Конституції України, ст. ст..30, 31, ч. 3 ст. 38, ст. 44, ч. 1 ст. 116, ст. 117 КЗпП України, позивач обґрунтувала наступним.

На посаду головного економіста служби мікро-, малого та середнього бізнесу ТВБВ № 10020/0190 з посадовим окладом 11 500,00 грн. призначена з 21.11.2019 наказом від 18.11.2019. Відповідно до графіку роботи відділення робочий час встановлено з 9.00 до 18.00.

Зазначила, що протягом тривалого часу на неї чинився психологічний тиск з боку заступника начальника вказаного відділення ОСОБА_3 , який полягав у тому, що позивачка не повинна була залишати робоче місце без її згоди під страхом звільнення із займаної посади. Після 18-00 год. ОСОБА_3 збирала працівників у своєму кабінету та проводила з ними «повчальні бесіди», що не входило до її професійних обов`язків. Вона мешкає у м.Мерефа та вимушена добиратися до роботи та до дому протягом близько 2-х годин в один кінець 03.02.2020 вона була прооперована та протягом 3-х місяців повинна спостерігатися лікарем за місцем проведення операції.

Як зазначає позивач, в результаті психологічного тиску у неї різко погіршився стан здоров`я. 12.02.2020 після чергового затримання позивачки на робочому місці після 18.00 та її відмови в подальшому залишатися на робочому місці після 18.00 год., вона 14.02.2020 вимушена була написати заяву про звільнення з наступного робочого дня, тобто з 17.02.2020. 18.02.2020 повторно написала заяву на звільнення з 18.02.2020 за ч. 3 ст. 38 КЗпП у зв`язку із забороною примусової праці на Україні (ст. 43 Конституції України). Оскільки просила звільнити за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, керівництво банку не мало права примушувати її до роботи в умовах утиску відповідно до ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації». Примушування до праці в надурочний час без належного оформлення таких переробок, відсутність оплати надурочних робіт та без отримання її згоди на це вважає порушенням вимог ст. 31 КЗпП України.

За умови не проведення кінцевого розрахунку та не оформлення трудової книжки вважає, що з боку керівництва відповідача відбулось порушення її законних прав на добровільність праці і лише такої, що обумовлена трудовим договором. Жодної перевірки фактів, викладених в заявах, проведено не було.

В заяві про збільшення позовних вимог та стягнення 50 000,00 грн. моральної шкоди позивачка зазначила про факти принижень з боку членів трудового колективу, поведінці співробітників відділення банку керівництвом не надано оцінки, керівник установи банку жодного разу не спромоглася її вислухати. Така бездіяльність з боку керівництва банку, на думку позивачки, свідчить про наявність дискримінації, утиску та моральних знущань по відношенню до неї, про примус її до праці, і, таким чином, про наявність підстав для стягнення моральної шкоди.

Представник позивачки - адвокат Шевченко Г.М. у судовому засіданні позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 підтримала у повному обсязі, з підстав, викладених у позові, просила про її задоволення.

Представник відповідача - адвокат Солдатенко А.М. у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що вимоги позивачки не відповідають дійсним обставинам справи і не ґрунтуються на нормах матеріального права.

Вважає, що за відсутності в заявах позивачки конкретних порушень вимог законодавства та доказів на їх підтвердження, роботодавець правомірно відмовив ОСОБА_1 у розірванні трудового договору із зазначених нею підстав та повідомив її про необхідність виконання своїх трудових обов`язків. Перевіркою, проведеною за заявою позивачки, порушень трудового законодавства не встановлено.

Позивачці встановлено ненормований робочий день, що передбачає виконання робіт понад нормальну тривалість робочого часу. Відсутність надурочних робіт підтверджена табелями обліку робочого часу.

За відсутності порушень трудового законодавства відсутня сукупність підстав, передбачених ст.237-1 КЗпП України для відшкодування моральної шкоди позивачці роботодавцем.

Під час судового розгляду задоволено клопотання представника відповідача про виклик свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та відмовлено в задоволенні клопотання представника позивачки про виклик свідка ОСОБА_8 .

Заходи забезпечення позову не вживались та провадження у справі не зупинялось і не поновлювалось.

У відповідності з частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків та дослідивши і проаналізувавши докази, надані сторонами, дійшов наступного висновку.

Наказом №817-к від 18.11.2019 ОСОБА_1 призначена на посаду головного економіста служби мікро-, малого та середнього бізнесу ТВБВ №10020/0190 Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» з 21.11.2019.

Відповідно до заяви про прийом на роботу від 18.11.2019 ОСОБА_1 ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку, колективним договором, умовами оплати та праці АТ «Ощадбанк».

Графіком роботи ТВБВ № 10020/0190 затвердженого наказом № 5 від 02.01.2020 для працівників відділення встановлено робочий час з 9 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., закінчення роботи з клієнтами о 17:00 годині. З метою забезпечення безперервної роботи з обслуговування клієнтів, працівникам тих відділень по яким не передбачено перерву, перерва надається протягом дня, яка носить гнучкий характер, керівником відповідної установи з урахуванням 40-годинного робочого тижня для кожного працівника (а.с.53-54,55,56).

14.02.2020 ОСОБА_1 звернулась до начальника Філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» із заявою про звільнення її з 17.02.2020 по причині систематичного порушення працедавцем (керівником) трудового законодавства України згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України та просила здійснити повний розрахунок з виплатою вихідної допомоги. Конкретних порушень трудового законодавства в заяві не зазначено (а.с.68, 69).

Листом № 118.28-13/38 від 17.02.2020 ОСОБА_1 була повідомлена Відповідачем про неможливість звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України в зв`язку з відсутністю в заяві посилань на факти порушень трудового законодавства та їх підтверджень (а.с.70-71).

18.02.2020 ОСОБА_1 звернулась із заявою про повернення трудової книжки та проведення розрахунку. В заяві зазначила, що відповідно до вимог КЗпП України не потрібно зазначати конкретні обставини порушень законодавства про працю при звільненні за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Вона не може працювати в умовах психологічного тиску з боку заступника керуючої ТВБВ № 10020/0190 ОСОБА_3 . Незадоволення заяви про звільнення від 14.02.2020 вважає примусом до праці, що заборонено законодавством (а.с.72,73).

Листом № 118.28-13/39 від 18.02.2020 ОСОБА_1 була повідомлена про неможливість звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України в зв`язку з відсутністю доказів порушень трудового законодавства та створення комісії щодо перевірки її заяви (а.с.74-75).

На підставі наказу від 17.02.2020 № 271 за заявою ОСОБА_1 проведена перевірка дотримання законодавства про працю в ТВБВ № 10020/0190 філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» (акт від 06.03.2020), якою встановлено відсутність порушень та відповідно підстав для звільнення позивачки на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Про результати перевірки ОСОБА_1 повідомлена листом № 118.26-08/39 від 24.03.2020 (а.с.76,77-83,84).

Табелі обліку робочого часу ОСОБА_1 за період її роботи з 21.11.2019 по 20.03.2020 не містять відомостей про роботу позивачки в надурочний час (а.с.114-123).

Згідно умов Колективного договору, прийнятого загальними зборами представників трудового колективу АТ «Ощадбанк» 10.10.2018, зареєстровано Управлінням праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, реєстраційний № 255 від 23.10.2018 за необхідність періодичного виконання службових завдань понад встановлену тривалість робочого часу (ненормований робочий день), ступінь напруженості та складність і самостійність у роботі працівникам Банку надається щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці тривалістю до 7 або до 5 календарних днів (п. 15.9)(а.с.57-62).

Розпорядженням по Філії - Харківському обласному управлінню АТ «Ощадбанк» від 28.12.2019 № 171-р «Щодо встановлення тривалості щорічних відпусток працівникам установ філії - Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» визначено, що за посадою ОСОБА_1 - головний економіст, щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці з ненормованим робочим днем надається тривалістю 6 календарних днів (а.с.66-67).

Відповідно до п. 5.2 Правил внутрішнього трудового розпорядку АТ «Ощадбанк» ненормований робочий день - це особливий режим робочого часу, який встановлюється для певної категорії працівників у разі неможливості нормування часу трудового процесу. У разі потреби ця категорія працівників виконує роботу понад нормальну тривалість робочого часу (ця робота не вважається надурочною)(а.с.63-65).

Відповідно до Акту інспекційного відвідування Філії - Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» № АВ9337/286/АВ від 25 червня 2020 року, здійсненого на підставі звернення ОСОБА_1 , посадовими особами Держпраці та її територіальних органів встановити факт виконання обов`язків ОСОБА_1 в понаднормовий час на протязі двох місяців (з 13.12.2019 по 13.02.2020) під тиском заступника керуючого ТВБВ № 10020/0190 ОСОБА_3 на підставі наданих документів та інформації в ході заходів державного контролю, не можливо (а.с.205-213).

В судовому засіданні досліджений наданий відповідачем відеозапис системи відеоспостереження в ТВБВ № 10020/0190 за 13.02.2020 в період часу з 17.55 по 18.15. Також досліджені надані позивачкою фотозображення, яке, за твердженням представника позивачки свідчить про знаходження 13.02.2020 всього трудового колективу в кабінеті керівника відділення після 18.00, відеозапис, який за твердженням представника позивачки містить запис поводження з ОСОБА_1 з боку співробітників відділення, виписку з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_1 , протокол психодіагностичного дослідження (а.с.164,165).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які працюють разом з позивачкою, заперечили факти утисків, дискримінації та порушень трудового законодавства по відношенню до ОСОБА_1 , в тому числі примусу до роботи в надурочний час.

Правовідносини, пов`язані із працевлаштуванням, працею та звільненням врегульовані Кодексом Законів про працю України ( далі КЗпП).

Підставами припинення трудового договору, відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП, зокрема є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно з частиною першою, третьою статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Аналогічний висновок зазначений у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження N 61-28466св18) та від 21 лютого 2020 року в справі № 520/16912/15-ц (провадження N 61-47486св18).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відсутність порушень трудового законодавства підтверджується актом перевірки дотримання законодавства про працю в ТВБВ № 10020/0190 філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 06.03.2020, яким встановлено відсутність порушень та відповідно підстав для звільнення позивачки на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України, Актом інспекційного відвідування Філії - Харківського обласного управління АТ «Ощадбанк» № АВ9337/286/АВ від 25 червня 2020 року, здійсненого на підставі звернення ОСОБА_1 , посадовими особами Держпраці, табелями обліку робочого часу, документами про встановлення позивачці ненормованого робочого дня, показаннями свідків, які допитані в судовому засіданні.

Натомість позивачка належних та допустимих доказів на підтвердження не виконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору суду не надала та не довела обставини, що становлять підставу заявленого позову.

Крім того, надані позивачкою фотозображення та відеозапис не містять підтверджень порушень трудового законодавства, зокрема, примусу позивачки щодо роботи в понадурочний час та психологічного тиску на неї, дані докази не містять дати та часу зйомки, з них неможливо встановити особи громадян та їх згоду на проведення таких зйомок, що свідчить про їх недопустимість.

В даному випадку, у заявах про звільнення позивачем взагалі не було зазначено, які саме вимоги законодавства про працю не виконувались. Роботодавцем була проведена перевірка умов праці, яка не виявила порушень законодавства про працю.

За таких обставин, позивачка ОСОБА_1 не може бути звільнена на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки порушення трудового законодавства, зазначені позивачкою як підстава для звільнення, не знайшли свого підтвердження.

Посилання позивачки на правову позицію Верховного суду України по справі 6-120цс12, щодо відсутності у роботодавця права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору у разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, є безпідставними в зв`язку з тим, що АТ «Ощадбанк» трудовий договір взагалі не розривався.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній відмовив у розірванні трудового договору та не розривав трудовий договір з ОСОБА_1 з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Крім того відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Проте, позивачкою суду не надано доказів на підтвердження протиправності діянь відповідача, наявність такої шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, тому вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Надані позивачкою витяг з історії хвороби та висновок психолога, складений на підставі даних наданих самою позивачкою, не містять підтверджень причинного зв`язку між знаходженням на лікуванні в медичному закладі і «психогенних симптомів у клієнта» та порушеннями з боку відповідача, які як зазначено вище відсутні.

Таким чином, позивачкою не надано обґрунтувань і належних доказів заподіяння їй моральної шкоди саме роботодавцем та саме за вищенаведених обов`язкових умов, передбачених ст.2371 КЗпП України.

До того ж відсутність порушень трудового законодавства, що встановлена проведеною перевіркою, виключає порушення прав Позивачки та відповідно наявність підстав для відшкодування їй моральної шкоди роботодавцем.

Вимоги щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки, оформлення трудової книжки та виплати вихідної допомоги є похідними від основної вимоги щодо звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП, а тому задоволенню також не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10,11,60,88,212-215,224-226 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії Харківського обласного управління АТ "Ощадбанк" відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський районний суд м. Харкова.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач Акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" в особі філії Харківського обласного управління АТ "Ощадбанк", , місце знаходження: 61000, м. Харків, Майдан Конституції, 22.

Повний текст судового рішення складено та підписано 13 серпня 2020 року.

Суддя С.А.Колесник