Єдиний унікальний номер судової справи 488/4926/19
Номер провадження 22-ц/812/1249/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

14 вересня 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представників відповідачів - Севастьянова М.В. , Голубашенка Т.О. ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Корабельним районним судом міста Миколаєва 01 червня 2020 року, під головуванням судді Чернявської Я.А. в приміщені цього ж суду о 10 год. 01 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» та Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» про скасування заборгованості та покладення обов`язку вчинити певні дії,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» (далі - ТОВ «Миколаївгаз Збут»), Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» (далі - АТ «Миколаївгаз») про скасування заборгованості в сумі 58 722 грн. 86 коп. та покладення обов`язку вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28 січня 2019 року ОСОБА_1 отримала від ТОВ «Миколаївгаз Збут» вимогу-повідомлення про сплату заборгованості за спожитий природний газ на загальну суму 60 919 грн. 16 коп. Підставою виникнення боргу в повідомлені зазначено зміну режиму нарахувань об`ємів розподіленого природного газу.

28 лютого 2019 року ТОВ «Миколаївгаз Збут» повідомило, що доручає співвідповідачу АТ «Миколаївгаз» за адресою позивача припинити газопостачання у зв`язку із наявністю заборгованості за спожитий природний газ.

08 квітня 2019 року газопостачання за адресою позивача було припинено.

Не погоджуючись з такими діями відповідачів, у березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась зі скаргою до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі -НКРЕКП) на неправомірні дії відповідачів на підставі того, що за період з 30 листопада 2018 року по 08 квітня 2019 року безпідставно розрахунок за надані послуги з газопостачання за її адресою було здійснено відповідачем за нормами споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників. Між тим, за адресою позивача лічильник був в наявності, згідно даних якого остання і сплачувала за отриманий природній газ за зазначений період.

26 квітня 2019 року ОСОБА_1 отримала лист-відповідь НКРЕКП, який також було надіслано на адреси відповідачів, відповідно до якого, дії АТ «Миколаївгаз» та ТОВ «Миколаївгаз Збут» були визнанні неправомірними.

Не приймаючи до уваги та фактично ігноруючи рішення НКРЕКП, відповідач ТОВ «Миколаївгаз Збут» 23 вересня 2019 року звернувся до Корабельного районного суду міста Миколаєва з заявою, про видачу судового наказу про стягнення боргу з ОСОБА_1 за спожитий природний газ.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 стверджує, що вона, як відповідальна, літня людина, своєчасно, завжди не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, сплачувала рахунки за спожитий природній газ відповідно до даних газового лічильника, що підтверджується копіями розрахункових книжок з інформацією про переплату за спожитий природній газ.

Крім того, відповідач жодного разу не надсилав претензії, акт, тощо для повідомлення її про наявність заборгованості за газ, за період з липня 2015 року по грудень 2018 рік.

Позивач також вказує на те, що при нарахуванні їй боргу ТОВ «Миколаївгаз Збут» посилається на дані зазначені у витягу з її особового рахунку, але не враховує фактичних розрахунків по фактичним показникам лічильника, спотворюючи тим самим інформацію, та приховуючи природу виникнення заборгованості.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що станом на день подання позову заборгованість відповідачами не скасована та газопостачання за її адресою не відновлено, а рішення НКРЕКП не виконується, ОСОБА_1 просила скасувати (анулювати) заборгованість у сумі 58 722 грн. 86 коп. за особовим рахунком № НОМЕР_1 відкритим на її ім`я за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати ТОВ «Миколаївгаз Збут» надати доручення АТ «Миколаївгаз» на відновлення газопостачання за вищевказаною адресою.

Відповідачі ТОВ «Миколаївгаз Збут» та АТ «Миколаївгаз» надали до суду відзиви, в яких проти задоволення позову заперечували. Зазначали, що облік спожитого позивачем газу та його припинення здійснювались відповідно до норм чинного законодавства.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 01 червня 2020 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, а тому відсутні підстави для вжиття заходів судового захисту прав позивача.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що Оператором газорозподільної системи є відповідач АТ «Миколаївгаз».

ОСОБА_1 є споживачем послуг з газопостачання, які АТ «Миколаївгаз» постачає до будинку АДРЕСА_1 , на ім`я якої відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .

За місцем проживання позивача встановлений лічильник газу типу МКМ G6 №8835831.

08 листопада 2018 року у зв`язку з відмовою споживача у доступі до об`єкта, внаслідок чого представниками АТ «Миколаївгаз» не виконано роботи по демонтажу лічильника газу на періодичну повірку, останніми складено Акт про порушення №00000818, в якому зазначено про необхідність надати у двадцятиденний термін такий доступ та у п.8 визначено, що комісія оператора ГРМ з розгляду акту буде проводити засідання 30 листопада 2018 року (а.с.40).

Згідно витягу з протоколу від 30 листопада 2018 року за №45 відбулось засідання постійно діючою робочої Комісії по розгляду Актів про порушення фізичними особами - споживачами природного газу на якому вищевказаний акт про порушення задоволено (а.с.41).

Листом від 02 січня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено про вищевказане рішення комісії, а також про те, що з 12 квітня 2018 року споживачу було змінено встановлений режим нарахування об`ємів розподіленого природного газу, а саме: нарахування за граничними об`ємами споживання природного газу населенням з урахуванням усіх газових приладів і пристроїв з дня останнього контрольного зняття показань лічильника газу до дня забезпечення вільного доступу представникам Оператора ГРМ для демонтажу лічильника газу (а.с.42,43).

В подальшому, на підставі рекомендацій Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг позивачу здійснено перерахунок обсягу спожитого природного газу за період з квітня 2018 року по 29 листопада 2018 року за показами лічильника газу, а з 30 листопада 2018 року за нормами споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, передбаченими відповідними постановами Кабінету Міністрів України. Зазначені норми споживання значно менші за об`єми споживання природного газу населенням у разі порушення вимог Кодексу газорозподільних систем передбачені додатком 15 до Кодексу (а.с.44-45).

08 квітня 2019 року працівниками АТ «Миколаївгаз» складено акт №106 про припинення газопостачання природного газу до будинку АДРЕСА_1 у зв`язку з заборгованістю (а.с.48).

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки складений відповідачами акт звірки фактичних показників лічильника газу та суми заборгованості станом на 23 липня 2019 року, на який посилається в обґрунтування своїх вимог позивач, є внутрішнім документом відповідачів і не належить до актів у розумінні ст.16 ЦК України.

Колегія суддів таким висновком районного суду не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст.ст.11,15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено ст.16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст.8,9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13.

Ефективність як критерій способу захисту цивільного права полягає в тому, що його реалізація призведе до відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Здебільшого такий спосіб прямо визначений спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Так, за змістом п.12 Глави 5 Розділу ХІ Кодексу газорозподільних систем вартість необлікованого (донарахованого) об`єму природного газу, яка пред`являється до сплати споживачу (несанкціонованому споживачу) в результаті задоволення акта про порушення, зазначається в окремому платіжному рахунку оператора газорозподільних систем, який надається під особистий підпис споживача (несанкціонованого споживача) або надсилається йому рекомендованим поштовим відправленням разом із супровідним листом, що оформлюється у довільній формі. Якщо об`єм та/або вартість необлікованого (донарахованого) природного газу буде оскаржуватися споживачем (несанкціонованим споживачем) у судовому порядку, тоді до винесення остаточного рішення у судовій справі заборгованість за необлікований (донарахований) об`єм природного газу не вважається простроченою.

Таким чином, зазначеними положеннями законодавства прямо передбачено, що споживач, у разі незгоди з об`ємом та/або вартістю необлікованого (донарахованого) природного газу, має право оскаржити такий акт (вимогу) в судовому порядку.

Крім того, діючим законодавством передбачено, що у разі незгоди будь-якої сторони з висновками комісії по газопостачальній (газотранспортній) організації спірні питання вирішуються у судовому порядку.

Вимога про скасування заборгованості за спожиті послуги газопостачання є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, оскільки дії та рішення відповідача щодо визначення розміру заборгованості та припинення газопостачання до її будинку, де вона мешкає, безпосередньо впливають на її права та обов`язки, як споживача послуг з газопостачання.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 14 січня 2020 року у справі № 910/17955/17 (провадження № 12-137гс19).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції, виходив з того, що позивач обрала неналежний спосіб захисту порушеного права і не врахував, що право споживача оскаржити в судовому порядку акт про нарахування заборгованості за спожиті послуги газопостачання, закріплено у вищенаведених спеціальних нормативно-правових актах.

Тому висновок суду про те, що позивач обрала неналежний спосіб захисту порушеного права, є помилковим.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2 ст.5 ЦПК України).

За змістом ст.6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно з частинами першою-третьою ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Проте суд не обґрунтував належним чином своїх висновків та не спростував доводів позивача по суті заявлених нею вимог, не встановив повністю фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору.

За вказаних обставин судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судове рішення.

При вирішенні справи по суті колегія суддів виходить з наступного.

Взаємовідносини оператора газорозподільних систем, замовників доступу та приєднання до газорозподільної системи, споживачів (у тому числі побутових споживачів), об`єкти яких підключені до газорозподільних систем врегульовано спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про ринок природного газу» від 09 квітня 2015 року, Кодексом ГРС, що затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2494, який розроблений відповідно до Закону України «Про ринок природного газу», іншими нормативними актами та умовами укладених між сторонами договорів.

Так, Закон України «Про ринок природного газу» визначає правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу.

Пунктами 27,28 ч.1 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що постачальник природного газу - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу та постачання природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів.

Пунктом 35 ч.1 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу» передбачено, що розподіл природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і пов`язана з переміщенням природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки споживачам, але що не включає постачання природного газу.

Пунктами 23,37 ч.1 ст.1 Закону України «Про ринок природного газу» визначено, що побутовий споживач - фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність та споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.

Згідно із ч.1 ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Оператор ГРМ повинен здійснювати контрольний огляд вузла обліку у строки, визначені цим Кодексом.

Згідно з п.1 Глави 8 Розділу Х Кодексу газорозподільних систем періодична повірка (у тому числі демонтаж, транспортування монтаж, технічне обслуговування та пов`язаний з такою повіркою ремонт) лічильників газу, які встановлені для розрахунків за спожитий природний газ побутовими споживачами (населенням) для їх побутових потреб, здійснюється за рахунок Оператора ГРМ незалежно від того, чи є він власником ЗВТ.

За п.3 Глави 8 Розділу Х Кодексу газорозподільних систем побутовий споживач, на території та/або в приміщенні якого встановлений лічильник газу, зобов`язаний забезпечити доступ представникам Оператора ГРМ після пред`явлення ними службових посвідчень для проведення робіт з демонтажу лічильника на повірку (або його повірки на місці встановлення).

У разі відмови в доступі до об`єкта побутового споживача представнику Оператора ГРМ для зняття лічильника газу на періодичну повірку (або його повірки на місці встановлення) споживачу змінюється режим нарахування об`ємів природного газу відповідно до вимог цього Кодексу.

У разі відмови в доступі до об`єкта споживача, внаслідок чого представник Оператора ГРМ не здійснив демонтаж лічильника газу (ЗВТ), що призвело до порушення строку проведення періодичної повірки лічильника газу (ЗВТ) та/або його ремонту, або його монтажу після проведення періодичної повірки, визначення об`єму спожитого природного газу здійснюється за граничними об`ємами споживання природного газу населенням з урахуванням усіх газових приладів і пристроїв за період з дня останнього контрольного зняття показань лічильника до дня забезпечення вільного доступу представникам Оператора ГРМ для монтажу/демонтажу лічильника газу. При цьому представник Оператора ГРМ в акті про порушення має попередити споживача під особистий підпис про те, що розрахунок збитків за граничними об`ємами споживання природного газу населенням буде здійснено через 20 днів з дня складання акта про порушення, якщо протягом цього часу споживач не забезпечить доступ представникам Оператора ГРМ для демонтажу лічильника газу з метою проведення його періодичної повірки, або монтажу лічильника газу після проведення його періодичної повірки (п.5 Глава 3 Розділ ХІ Кодексу газорозподільчих систем).

Враховуючи вищевикладені обставини та той факт, що 08 листопада 2018 року позивач відмовила представниками АТ «Миколаївгаз» в допуску для здійснення демонтажу лічильника для проведення повірки, а також протягом строку визначеного в акті про порушення не забезпечила доступ представникам Оператора ГРМ для демонтажу лічильника, то подальше здійснення обліку спожитого природного газу за даними зазначеного лічильника є не можливим. За вказаних обставин, відповідачами було правомірно здійснено перерахунок починаючи з 30 листопада 2018 року за нормами споживання природного газу у разі відсутності газових лічильників. При цьому, слід зазначити, що вказані норми споживання значно менші за об`ємами споживання природного газу населенням у разі порушення вимог Кодексу газорозподільчих систем, передбачених Додатком 15 до вказаного Кодексу.

За такого, колегія суддів вважає, що в задоволенні позовних вимог слід було відмовити саме з наведених підстав та оскільки суд першої інстанції був іншої думки і відмовив з інших підстав, то допущену ним помилку слід виправити рішенням апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційним судом скаргу задоволено частково, але фактично судове рішення в частині вирішення спору по суті не вирішено на користь позивача та відмовлено у задоволенні позові, але з інших підстав, то відсутні передбачені ст.141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 01 червня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» та Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» про скасування заборгованості та покладення обов`язку вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 18 вересня 2020 року