Справа № 559/787/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2020 року Дубенський міськрайонний суд Рівненської області

в складі головуючого судді Ралець Р.В.

при секретарі Протас Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дубно цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку, як спільно набутого сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що з відповідачем по справі 06.05.2006 було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Поліської сільської ради Березнівського району Рівненської області, актовий запис №7. У шлюбі у них народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час перебування у шлюбі за спільні кошти було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 01 липня 2011 року.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 06 липня 2012 року шлюб розірвано, діти залишились проживати з нею.

З відповідача було стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі по 400 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 20.06.2011, згідно рішення Дубенського міськрайонного суду від 11.07.2012. Однак, відповідач аліментів не платить і станом на 01.03.2019 його заборгованість по аліментам становить 64 309,68 грн.

Відповідач одразу після розірвання шлюбу залишив сім`ю, в будинку не проживає та не з`являється, його місце перебування чи проживання невідоме. Позивачка разом із дітьми проживає у будинку, проводить ремонт, сплачує витрати по утриманню будинку.

Просить визнати за нею право власності на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , як спільно набутого сумісного майна подружжя,відступивши від засади рівності часток подружжя з підстав передбачених ст.70 СК України.

Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, згідно поданої заяви позовні вимоги підтримали, просять їх задоволити та здійснити розгляд справи за відсутності сторін, не заперечують щодо ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті суду. Заяв, клопотань до суду не надходило.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином, відзиву не подав, а тому у відповідності до ст.280 ЦПК України, враховуючи згоду сторони позивача, суд знаходить можливим прийняти заочне рішення.

Керуючись ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим провести судове засідання без участі сторін на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч. 4 ст. 248 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області 06 липня 2012 року шлюб, укладений між сторонами по справі 06 травня 2006 року, актовий запис №7- розірвано (а.с. 10).

У шлюбі народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у свідоцтві про народження яких сторони зазначені батьками (а.с.7, 8).

Діти проживають з матір`ю ОСОБА_5 у будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою №458 від 06.03.2019 виданою Вербською сільською радою (а.с. 9).

З відповідача було стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі по 400 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 20.06.2011, згідно рішення Дубенського міськрайонного суду від 11.07.2012 (а.с.11).

Відповідач аліментів не сплачує і станом на 01.03.2019 його заборгованість по аліментам становить 64 309,68 грн (а.с.13-14).

Згідно договору купівлі-продажу від 01 липня 2011 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_6 житловий будинок із господарськими будівлями АДРЕСА_1 (а.с.22).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №159160002 від 12.03.2019 житловий будинок із господарськими будівлями АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, державна реєстрація 04.07.2011 (а.с.16).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 06.05.2006. Згідно договору купівлі-продажу від 01 липня 2011 року ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_6 житловий будинок із господарськими будівлями АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речовиї прав на нерухоме майно №159160002 від 12.03.2019 житловий будинок із господарськими будівлями АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, державна реєстрація 04.07.2011.

Тобто, наведені обставини свідчать про те, що подружжям за час перебування у зареєстрованому шлюбі був придбаний житловий будинок, тому його слід визнати спільною сумісною власністю подружжя.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11).

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Беручи до уваги той факт, що діти перебувають на утриманні позивачки, у відповідача є заборгованість по аліментам у розмірі 64309,68 грн, також той факт, що відповідач в будику не проживає та не утримує його, суд вважає, що є всі підстави відступити від вимоги щодо рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя на підставі ч.2, 3 ст.70 СК України та визнати за позивачкою право власності на 2/3 частини житлового будинку, як спільно набутого майна подружжя.

На підставі наведеного, ст.ст. 60-70 СК України та керуючись ст.ст. 10-13, 141, 223, 258, 263-265, 280-289 ЦПК України, суд , -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку, як спільно набутого сумісного майна подружжя - задоволити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок із господарськими будівлями АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , право власності на 2/3 частини житлового будинку із господарськими будівлями АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , судові витрати у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. сплаченого судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Апеляційна скарга подається в порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Р.В.Ралець