КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9613/2020
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Заставенко М.О. в м. Київ 21 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» Тарасенка Ігоря Миколайовича про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, скасування напису про державну реєстрацію права власності,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, скасування напису про державну реєстрацію права власності, просила визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Тарасенка І.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45670746 від 23 лютого 2019 року, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про проведену державну реєстрацію прав, а саме запис про право власності № 30427944 від 23 лютого 2019 року на квартиру за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) за АТ «Альфа-Банк», внесений на підставі рішення державного реєстратора КП «Реєстраційне бюро» Тарасенка І.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45670746 від 23 лютого 2019 року.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що 29 серпня 2006 року уклала з АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», кредитний договір № 2622/0806/88-013 з подальшими змінами та доповненнями, згідно якого банк надав позивачу кредит в розмірі 73955 доларів США. В рахунок забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем і банком також укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. 24 квітня 2008 року, згідно якого позивач передала банку в іпотеку квартиру за адресою АДРЕСА_1 . 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, а в подальшому за договором від 15 червня 2012 року, укладеним між ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», право вимоги перейшло до останнього.

13 червня 2019 року позивачу стало відомо, що 23 лютого 2019 року державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Тарасенком І.М. проведена державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Альфа-Банк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 45670746 від 23 лютого 2019 року.

Вважала, що державна реєстрація є незаконною і підлягає скасуванню, оскільки перереєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Альфа-Банк» здійснено в період дії мораторію; позивачем не отримано вимогу від АТ «Альфа-Банк» про виконання кредитного зобов`язання у відповідності до вимог Закону України «Про іпотеку»; відповідачем не проведено оцінку майна, яке було відчужене на користь АТ «Альфа-Банк».

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора від 23 лютого 2019 року щодо реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_2 за АТ «Альфа-Банк», індексний номер 45670746; визнано протиправним і скасовано запис про право власності № 30427944 від 23 лютого 2019 року на нерухоме майно - квартиру за вказаною адресою, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, за АТ «Альфа-Банк».

Відповідач АТ «Альфа-Банк», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не підлягають застосуванню в даному випадку, оскільки звернення стягнення на квартиру позивача як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, а згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі іпотечного застереження, тобто в позасудовому порядку за згоди іпотекодержателя, про що свідчить підпис останнього в іпотечному договорі. Посилався на правову позицію, викладену в постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16-ц, від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц.

Вказував, що позивач не довів належними та допустимими доказами той факт, що на спірні правовідносини не розповсюджується мораторій, а саме докази того, що спірна квартира є місцем проживання позивача, до того ж єдиним, не надав доказів відсутності житла у спільній сумісній власності, а також доказів того, що не відбувалось відчуження житла в період з дня укладення іпотечного договору до звернення стягнення на предмет іпотеки.

Від позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначала, що доводи відповідача щодо неможливості застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» спростовуються правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постановах від 20 листопада 2019 року по справі № 802/1340/18-а, та від 19 травня 2020 року по справі № 644/3116/18. Дані висновки мають перевагу над висновками, наведеними відповідачем, та мають застосовуватись судом під час вирішення тотожних спорів.

Не погоджувалася із твердженням відповідача в апеляційній скарзі, що позивачем не доведено факту поширення на спірну квартиру мораторію, оскільки такі доводи повністю спростовуються наявними в справі доказами.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, скасування напису про державну реєстрацію права власності, суд першої інстанції виходив із того, що на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 104,3 кв.м., використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово звернуто стягнення шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті, а у відповідача - державного реєстратора були підставі для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа-Банк».

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 11 лютого 1997 року, виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 10 лютого 1997 року № 42-С (а. с. 35).

29 серпня 2006 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 2622/0806/88-013 із змінами та доповненнями, за умовами якого банк зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 100000 доларів США на строк з 29 серпня 2006 року по 27 серпня 2016 року та на умовах, передбачених у цьому договорі (а. с. 12 - 25).

29 серпня 2006 року АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 уклали іпотечний договір № 2622/0806/88-013-Z-1 зі змінами та доповненнями, згідно якого на забезпечення виконання основного зобов`язання, яким є кредитний договір № 2622/0806/88-013, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 , який належить іпотекодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на квартиру серії НОМЕР_1 , виданого 11 лютого 1997 року Головним управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації та зареєстрованого в Київському МБТІ 12 лютого 1997 року. Предмет іпотеки має загальну площу 104,3 кв.м. (а. с. 26 - 27).

Згідно п. 12 іпотечного договору за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке викладене в п.п. 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору.

Пунктом 12.3 іпотечного договору сторони погодили, що згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, викладеним у п.п. 12.3.1 та 12.3.2 цього договору: (п. 12.3.1) сторони домовились, що передача іпотекодержателю права власності на предмет застави здійснюється згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі наступного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Сторони цього договору дійшли згоди, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є зазначене в цьому договорі застереження, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що була зазначена на підставі висновку суб`єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовились, що суб`єкт оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. Сторони, з розумінням змісту ст. 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця (а. с. 28 - 29).

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким в тому числі було відступлено право вимоги за кредитним договором, укладеним АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 (а. с. 30 - 31).

15 червня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» уклали договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким в тому числі було відступлено право вимоги за кредитним договором, укладеним АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_1 (а. с. 32 - 34).

На а. с. 36 - 38 знаходиться інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, із якої вбачається, що право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 104,3 кв.м. реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 зареєстровано 23 лютого 2019 року, номер запису про право власності 30427944, за АТ «Альфа-Банк» реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Тарасенком І.М. на підставі іпотечного договору та повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки від 16 липня 2018 року. Індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - 45670746 від 23 лютого 2019 року.

На а. с. 39 - 41 знаходиться інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, із якої вбачається, що в реєстрі права власності на нерухоме майно відсутні відомості щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 станом на 13 червня 2019 року.

На а. с. 43 знаходиться копія паспорту позивача ОСОБА_1 , до якого внесені відомості про реєстрацію місця проживання, згідно якої із 06 травня 1997 року позивач зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .

Такі ж відомості про реєстрацію місця проживання особи зазначені у довідці Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дарницької районної державної адміністрації від 16 вересня 2019 року (а. с. 143).

На а. с. 79 - 109 знаходиться копія реєстраційної справи № 000, наданої Департаментом з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації, в якій наявні копії наступних документів: заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності, іпотечний договір від 29 серпня 2006 року зі змінами та доповненнями, статут АТ «Альфа-Банк», опис вкладення у цінний лист від 25 липня 2018 року про направлення ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, повідомлення про вручення відправлення ОСОБА_1 27 липня 2018 року із підписом від імені останньої, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, датоване 16 липня 2017 року, відомості із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 лютого 2019 року № 45670746 (із якого вбачається, що державний реєстратор прийняв рішення провести державну реєстрацію права власності на підстав ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 18 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127), витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

На а. с. 123 міститься копія висновку про вартість майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Бізнес Ассіст» на підставі порівняльного підходу 01 лютого 2019 року для задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, згідно якого ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 складає 1979614 грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Із матеріалів реєстраційної справи № 000 вбачається, що рішення про реєстрацію права власності за АТ «Альфа-Банк» прийнято на підставі застереження в іпотечному договорі від 29 серпня 2006 року із змінами та доповненнями, згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і в подальшому - в редакції, чинній на момент укладення договору) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону).

За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Зазначене підтверджується положеннями п. 12.3.1 іпотечного договору зі змінами, а саме, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на підстав положень цього підпункту п. 12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця (а. с. 28 зворот).

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що квартира площею 104,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов споживчого кредитного договору від 29 серпня 2006 року, укладеного в іноземній валюті.

Отже, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Альфа-Банк».

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, а в постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла такого же висновку, вважаючи, що підстави для відступу від цього висновку відсутні.

Помилковими є наведені в апеляційній скарзі доводи щодо необхідності застосування правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 645/5280/16-ц, в якій суд дійшов висновку, що звернення стягнення на квартиру позивача як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не в примусовому порядку, а згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі іпотечного застереження, тобто в позасудовому порядку за згоди іпотекодателя, про що свідчить підпис останнього в іпотечному договорі.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 викладена правова позиція про те, що суди під час вирішення тотожних за своїм змістом спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що судом враховано і застосовано саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовий спосіб з урахуванням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а отже доводи відповідача в апеляційній скарзі відхиляються в цій частині апеляційним судом.

Не приймаються також посилання АТ «Альфа-Банк» в апеляційній скарзі на зміст постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц, оскільки вона прийнята раніше і в ній наведені висновки щодо застосування статті 38 Закону України «Про іпотеку», а не ст. 37, як у справі, що переглядається.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, а судом не перевірено підтвердження таких обставин, що на майно позивача поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Так, із матеріалів справи вбачається, що наведені обставини підтверджуються кредитним договором та договором іпотеки (щодо того, що спірна квартира виступає як забезпечення зобов`язань позичальника за споживчим кредитом, наданим йому кредитною установою - резидентом України в іноземній валюті), інформаційною довідкою з державних реєстрів № 170402317 від 13 червня 2019 року, кредитним договором та договором іпотеки щодо валюти кредиту, площі квартири; інформаційною довідкою з державних реєстрів № 170403595 від 13 червня 2019 року щодо відсутності у власності позивача іншого нерухомого майна; відміткою в паспорті позивача та довідкою про реєстрацію місця проживання позивача (щодо постійного місця реєстрації позивача та проживання в спірній квартирі), і відповідачем жодного доказу на спростування зазначених обставин не надано.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо необхідності підтвердження того, що позивачем не здійснювалось відчуження житла в період з дня укладення іпотечного договору до звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» такої умови для застосування мораторію не передбачено.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 вересня 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.