РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2020 року

м. Рівне

Справа № 565/31/20

Провадження № 22-ц/4815/935/20

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання Шептицька С.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління Національної поліції в Рівненській області,

відповідач Прокуратура Рівненської області,

відповідач Управління Державної казначейської служби України у м. Вараш

Рівненської області,

відповідач Державна казначейська служба України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18 травня 2020 року (ухвалене у складі судді Мануляк Ю.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Рівненській області, Прокуратури Рівненської області, Управління Державної казначейської служби України у м. Вараш Рівненської області, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

13 січня 2020 року, до суду звернувся представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Слободін А.С. з позовною заявою, в якій просить стягнути з Державного бюджету України на користь позивача компенсацію за заподіяну незаконними рішеннями та діями Вараського ВП ГУНП в Рівненській області, Вараського відділу Сарненської місцевої прокуратури Рівненської області моральну шкоду в розмірі 800 000 грн..

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 08 червня 2015 року слідчим слідчого відділу Вараського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області було відкрито кримінальне провадження, що зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань під № 0000389 за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України. 14 серпня 2018 року прокурором було затверджено обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 0000389, яким ОСОБА_1 було обвинувачено у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.307 КК України. Ухвалою слідчого судді Кузнецовського міського суду Рівненської області стосовно ОСОБА_1 у вказаному кримінальному провадженні було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строк якого закінчився 08 вересня 2015 року. Вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 09 березня 2017 року у кримінальному провадженню № 0000389 ОСОБА_1 було визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні щодо вчинення злочинів, передбачених ч.2 ст.307 КК України та виправдано в зв`язку із недоведеністю вчинення ним цих злочинів.

15 травня 2018 року колегія суддів судової палати із розгляду цивільних та кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області розглянула апеляційну скаргу прокурора Вараського відділу Сарненської місцевої прокуратури Осійчука М.М. на вирок Кузнецовського міського суду Рівненської області від 09 березня 2017 року та залишила вирок без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Внаслідок незаконного оголошення про підозру, притягнення як обвинуваченого, застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, позивачу було завдано моральних страждань через неможливість продовження звичного способу життя, адже були порушенні його нормальні життєві зв`язки, завдано шкоди його репутації, внаслідок чого у нього погіршились відносини з оточуючими людьми, він був позбавлений в реалізації своїх звичок та бажань. З моменту відкриття кримінального провадження № 0000389, 08 червня 2015 року до винесення 15 травня 2018 року ухвали Апеляційного суду Рівненської області, якою виправдувальний вирок щодо позивача залишено без змін минуло 35 повних місяців. Розмір мінімальної заробітної плати відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» становив з 1 січня - 1218 гривень, з вересня - 1378 гривень; відповідно до ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень; відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік» з 1 січня - 3200 гривень; відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» з 1 січня - 3723 гривні.

Таким чином згідно ст. 13 Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (надалі - Закон) розмір моральної шкоди, який має бути відшкодований позивачу не може бути меншим за 82225 гривень 00 копійок (1218 грн.*2 місяці + 1378 грн.*8 місяців + 1450 грн.* 7 місяців + 1600 грн. * 1 місяць + 3200 грн.* 12 місяців+3723грн. * 5 місяців). Однак, враховуючи тяжкість моральних страждань позивача, нанесення непоправної шкоди його репутації та репутації його сім`ї, що в масштабах маленького міста має велике значення, в нього погіршились стосунки з оточуючими людьми та ровесниками, досить тривалий термін досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження, тому на думку позивача такий розмір моральної шкоди є недостатнім. Також, на думку позивача, щодо нього незаконно було проведено ряд негласних слідчих дій з проведенням аудіо- та відео контролю, що є різновидом втручання у особисте спілкування (ч.4 ст 258 КПК України) і такі дії порушили його права гарантовані Конституцією України.

Виходячи із глибини, характеру та тривалості душевних страждань та нервових переживань, істотності недоотриманих благ, керуючись принципом розумності та справедливості, розмір спричиненої моральної шкоди позивач оцінює у 800 000 гривень.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18 травня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто із Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету, шляхом безспірного списання коштів державного бюджету, на користь ОСОБА_1 161 684 (сто шістдесят одна тисяча шістсот вісімдесят чотири) гривні відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування і прокуратури. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено наявність у нього права на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством і судом, як підозрюваного та обвинуваченого у вчиненні злочину. Враховуючи принцип розумності та справедливості, місцевий суд дійшов висновку про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 161 684 грн..

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що при ухваленні рішення судом не було належним чином враховано тривалість страждань, фактичну зміну його способу життя, а моральну шкоду було розраховано із мінімальної заробітної плати, що є не припустимим.

Виходячи із глибини, характеру, тривалості душевних страждань та нервових переживань, істотності недотриманих благ, керуючись принципом розумності та справедливості, оцінює розмір спричиненої йому моральної шкоди у 800 000грн..

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Інші учасники справи рішення суду не оскаржували.

Управління Державної казначейської служби України у м. Вараш Рівненської області та Головне управління Національної поліції в Рівненській області подали відзиви на апеляційну скаргу в яких наводять заперечення щодо її мотивів та просять скасувати рішення суду, ухваливши нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Прокуратура Рівненської області також подала до суду відзив на апеляційну скаргу, яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивача затримано о 15 год. 00 хв. 09.07.2015 року слідчим СВ Кузнецовського МВ УМВС України в Рівненській області за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, що підтверджується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину (а.с. 73,74).

При дослідженні у судовому засіданні матеріалів клопотання слідчого Кузнецовського МВ УМВС України в Рівненській області про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою позивача (справа № 565/925/15-к) встановлено, що позивачу було оголошено 10.07.2015 року про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, у кримінальному провадженні, що зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000389 від 08.06.2015 року.

З копії ухвали (а.с. 75,76) у справі № 565/925/15-к слідує, що 10.07.2015 року слідчим суддею обрано відносно позивача запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту по місцю його проживання, який діяв до 08.09.2015 року.

Вироком Кузнецовського міського суду Рівненської області від 09.03.2017 року(а.с. 6-8), який залишено без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 15.05.2018 року (а.с. 9-12), позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 307 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення ним злочинів.

Отже, із вищенаведених доказів в суді встановлено, що під слідством та судом позивач у кримінальному провадженні за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, перебував із 09.07.2015 року і до набрання виправдувальним вироком суду законної сили 15.05.2018 року, тобто 34 місяці та 7 днів, у тому числі запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту позивача тривав із 10.07.2015 року до 08.09.2015 року, тобто 2 місяці, а в цей період позивач перебував у стані невизначеності щодо висунутого проти нього обвинувачення у вчиненні злочину.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

За змістом ч.5 ст. 5 Конвенції, кожен хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" (далі по тексту Закон), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з п. 1 ст. 2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до ст. 4 Закону, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Апеляційний суд погоджується із висновком місцевого суду, що перебування позивача під слідством і судом впродовж тривалого часу, застосування до нього як до підозрюваного та обвинуваченого у кримінальному провадженні запобіжного заходу було для нього психотравмуючою, обмежила можливості повноцінної життєдіяльності, потягла за собою психологічні (моральні) страждання.

Доводи відповідачів про те, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки шляхом самообмови перешкоджав з`ясуванню істини і цим сприяв незаконному затриманню та подальшим діям органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування і прокуратури не заслуговують на увагу.

Аналіз положень ч. 4 ст. 1176 ЦК України дає підстави дійти висновку, що під самообмовою необхідно розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, дані з метою переконати органи попереднього слідства і суд у тому, що саме ним здійснено злочин, який він у дійсності не вчиняв.

У вироку Кузнецовського міського суду Рівненської області від 09.03.2017 року, який залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 15.08.2018 року, зазначено, що обвинувачений ОСОБА_1 свою вину у вчиненні злочинів не визнав.

Слід зазначити, що в ухвалі слідчого судді від 10.07.2015 року про застосування запобіжного заходу до ОСОБА_1 вказано, що він не заперечував свою причетність до незаконного збуту наркотичного засобу 06.07.2015 року, а щодо визнання вини позивачем при обранні йому запобіжного заходу відомості відсутні.

Зазначення слідчою у протоколі допиту підозрюваного від 10.07.2015 року про часткове визнання вини ОСОБА_1 не є беззаперечним доказом самообмови позивачем, що підтверджується вищевказаною ухвалою слідчого судді, яка постановлена цього ж дня. А тому, наявні передбачені ч.1 ст. 1176 ЦК України підстави для відшкодування моральної шкоди.

У суді позивачем доведено наявність у нього права на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством і судом, як підозрюваного та обвинуваченого у вчиненні злочину.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд враховує також глибину та тривалість душевних страждань позивача, який перебував під слідством і судом протягом тривалого часу. Внаслідок застосованого щодо нього запобіжного заходу він був обмежений у вільному пересуванні і змушений був докладати зусиль для своєї реабілітації. Наведене порушує життєві зв`язки позивача і потребує значного часу та зусиль для відновлення попереднього стану.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону, відшкодування шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Як роз`яснено в п.9 зазначеної вище постанови пленуму Верховного Суду України, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Такий висновок суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 468/901/17-ц (провадження № 61-2934св18); від 21 червня 2018 року у справі № 205/119/17 (провадження № 61-24700св18).

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Колегія суддів погоджується із думкою місцевого суду, що заявлена позивачем грошова компенсація моральної шкоди у розмірі 800 000 грн. є завищеною.

Враховуючи вимоги розумності та справедливості, а також те, що позивач перебував під слідством і судом 34 місяці і 7 днів в кримінальному провадженні, в якому постановлено виправдувальний вирок, колегія суддів вважає, що моральна шкода у розмірі 161 684 грн. відповідатиме інтересам позивача та рівню встановленому нормою ч.3 ст. 13 Закону. Вказаний розмір відшкодування моральної шкоди не є таким, що призводить до необґрунтованого збагачення позивача.

Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18 травня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 18 вересня 2020 року.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.