Номер провадження: 22-ц/813/1129/20
Номер справи місцевого суду: 520/1982/18
Головуючий у першій інстанції Коваленко О.Б.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Дрішлюка А.І., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Управління державної казначейської служби України у м. Одесі Одеської області про стягнення упущеної вигоди та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

19 лютого 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Одеської міської ради, Управління державної казначейської служби України у м. Одесі Одеської області в якому просить стягнути з Одеської міської ради на його користь збитки у вигляді упущеної вигоди на суму 1 403 167,56 грн; стягнути з Одеської міської ради на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1 500 000 грн.; зобов`язати Управління Державної казначейської служби м. Одеси Одеської області перерахувати за рахунок коштів м. Одеси на користь ОСОБА_1 суму збитків у розмірі 1 403 167,56 грн. та 1 500 000 грн. у якості моральної шкоди.

Позивач пояснив, що на виконання постанови Київського районного суду м. Одеси від 01.06.2006 року по справі № 2-1936, яка набрала законної сили 15.11.2006 року, у зв`язку з протиправною бездіяльністю Одеської міської ради та Одеського міського управління земельних ресурсів стосовно звернень Лисенка Олександра Миколайовича у 1997 році, 20 серпня 2003 року та 15 травня 2004 року про надання земельної ділянки у межах міста (Київський район) для будівництва житлового будинку, 05.10.2007 року Одеською міською радою прийнято рішення № 1784-V «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у м. Одесі» в додатку до якого пунктом 69 відповідний дозвіл наданий ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_1 . 13.12.2011 року між позивачем та КП «Земельно-кадастрове бюро при управлінні земельних ресурсів» укладено договір про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

20 листопада 2014 року позивачем було подано проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на затвердження Одеської міської ради. При цьому, не дивлячись навіть на постанову Київського районного суду м.Одеси від 10 жовтня 2016 року, якою зобов`язано Одеську міську раду затвердити проект землеустрою, з моменту подання проекту по теперішній час, проект землеустрою не затверджено. Після подання проекту землеустрою вартість земельної ділянки становила 3 770 040 грн., на сьогоднішній день її вартість становить 2 426 850 грн.

Вартість земельної ділянки на той час та теперішній підтверджується висновками про оцінку майна.

Таким чином, зниження вартості земельної ділянки спричинили позивачу збитки у вигляді упущеної вигоди. З урахуванням того, що після подання проекту землеустрою на затвердження Одеській міській раді вартість земельної ділянки становила 3 779 040 грн., а на даний час становить 2 426 850 грн., а у нього був намір продати придбану земельну ділянку, він вважає, що протиправними діями відповідача позивачу завдано збитків у вигляді упущеної вигоди на суму 1 403 167, 56 грн. (1 352 190 (різниця між вартістю земельної ділянкою у 2015 році та на теперішній час) + 50977,56 (індекс інфляції 3,77 %) = 1 403 167, 56 грн.). Протиправні дії з боку Одеської міської ради, що полягали в ненаданні позивачу земельної ділянки, завдали йому значної моральної шкоди, яку він оцінює в 1 500 000 грн. Протиправність дій полягала в тому, що неодноразово Одеською міською радою було відмовлено в задоволенні заяв позивача, після чого він був вимушений звертатися до суду з метою захисту своїх законних прав та інтересів. Враховуючи велику кількість звернень позивача до суду, з метою захисту своїх законних прав та інтересів, позивач зазнав багато витрат на правову допомогу. Крім того, все це негативно відобразилося на його стані здоров`я. Він почав себе гірше почувати, став більш знервований, погіршився сон. Позивач пояснив, що протиправність дій з боку Одеської міської ради щодо нього триває ще з 1997 року і по теперішній час. Протиправність дій Одеської міської ради встановлено та підтверджується постановами судів. Згідно з листом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 16.01.2018 р. позивача було повідомлено, що проект рішення розглядався 08.02.2017 року та 04.10.2017 року, але проект не набрав необхідної кількості голосів депутатів. При цьому, інші проекти рішень станом на 08.02.2017 року та 04.10.2017 року були розглянуті.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 24 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. У задоволенні вимоги про стягнення з Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 упущеної вигоди в сумі 1 403 167,56 гривень відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, стягнути з Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 завдані збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 1 403 167, 56 грн; стягнути з Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 1 500 000 грн., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначено, що судом першої інстанції неповно досліджденні матеріали справи, оскільки причинно-наслідковим звязком між протиправною бездіяльністю Одеської міскою радою та збитками ОСОБА_1 є похідним позбавлення можливості в реалізації своїх прав на житло.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Одеська міська рада звернулась до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення з Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 5 000 грн і ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в частині стягнення з Одеської міської ради на його користь моральної шкоди у розмірі 1 500 000 грн, в іншій частині рішення залишити без змін, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги Одеської міської ради вказано, що при ухваленні рішення щодо стягнення моральної шкоди судом першої інстанції взагалі не встановлено, в чому саме полягає протиправність рішень, дій чи бездіяльності міської ради та якими доказами вказане підтверджується.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Київського районного суду м. Одеси від 01 червня 2006 року у справі №2-1936 зобов`язано Одеську міську раду у встановленому законом порядку внести документи по наданню ОСОБА_1 земельної ділянки, яка розташована в АДРЕСА_2 на розі з АДРЕСА_3 , на розгляд сесії Одеської міської ради.

На виконання вказаної постанови Одеською міською радою прийнято рішення від 05 жовтня 2007 року № 1784-У «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у м. Одесі», відповідно до п. 69 якого ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Після отримання розробленого позивачем проекту землеустрою Одеською міською радою розглянуто вказаний проект та прийнято рішення від 27.04.2016 року №629-VII «Про відмову в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер :41:008:0016) та передачі у приватну власність гр. ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд - присадибна ділянка)».

Відмова у затвердженні проекту мотивована передбаченою ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забороною передачі (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб у разі відсутності плану зонування та детального плану території (які на момент розгляду проекту затверджені не були).

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2016 року у справі №520/5836/16-а, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року, визнано протиправним та скасовано рішення Одеської міської ради від 27.04.2016р. №629-УІІ та зобов`язано Одеську міську раду у встановленому земельним законодавством України порядку затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі її у приватну власність ОСОБА_1 кадастровий номер :41:008:0016, площею 0,1 га за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

На даний час у провадженні Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області знаходиться виконавче провадження № 53246304 з примусового виконання зазначеної постанови.

Проект рішення «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі гр. ОСОБА_1 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_2 , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка)» був винесений на розгляд сесій від 08.02.2017 року та від 04.10.2017 року, проте не набрав достатньої кількості голосів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу місцевого самоврядування, при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Положеннями п. 10-1 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03. 1995 року роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 ст.1174 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 1174 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши встановлені обставини по даній справі, що стосуються порушених життєвих зв`язків ОСОБА_1 , враховуючи зусилля, яких позивач поклав для захисту своїх прав у суді, ті негативні емоції, які він відчував у зв`язку з невиконанням постановлених на його користь судових рішень, суд першої інстанції вірно вважав доведеними обставини наявності душевних страждань.

Крім того, суд першої інстанції правильно вважав, що бездіяльність органу місцевого самоврядування щодо виконання судового рішення підриває довіру населення та сприяє формуванню у громадян, у тому числі у позивача, негативного ставлення до даних структур.

Суд першої інстанції вірно погодився з доводами ОСОБА_1 стосовно завдання йому моральної шкоди, однак вважав, що розмір моральної шкоди, визначений у позовній заяві, є завищеним, у зв`язку з чим в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що моральна шкода підлягає відшкодуванню у розмірі 5000 грн.

Що стосується позовної вимоги про стягнення упущеної вигоди в сумі 1 403 167,56 гривень, суд першої інстанції вірно вважав, що намір продажу земельної ділянки (власником якої ОСОБА_1 не є) не означає реальну можливість такого продажу.

Позивач бажає отримати земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка). Але правова суть безоплатної приватизації земель фізичними особами полягає у передачі земельних ділянок для власних потреб, а не в комерційних цілях.

Збитки, про відшкодування яких просить ОСОБА_1 , не є упущеною вигодою у розумінні ЦК України, оскільки не наведені конкретні обставини, на яких ґрунтується право заявляти про реальну можливість отримання доходів.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржники не довели обставини, на які посилались як на підставу своїх апеляційних скарг, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надали.

Твердження скаржників в апеляційних скаргах про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Наведені в апеляційних скаргах доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 вересня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк