Номер провадження: 22-ц/813/3404/20
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Воронової Є.Р.,

представника ДКВ ОМР - Діденко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року у цивільній справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Одеська міська рада, Департамент міського господарства Одеської міської ради, Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію,

встановив:

11 вересня 2018 року Департамент комунальної власності ОМР звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування від відповідача нежитлового приміщення підвалу № НОМЕР_2, загальною площею 57,0 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (далі - ДКВ ОМР), усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_1 з нежитлового приміщення підвалу № НОМЕР_2, загальною площею 57,0 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОМР, департаменту комунальної власності ОМР, скасувати запис про право власності № 24629952 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , та закрити розділ за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 101.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що нежитлове приміщення підвалу № НОМЕР_2, загальною площею 57,0 кв.м, розташоване в триповерховому багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі ОМР, що підтверджується свідоцтвом про право власності виконавчого комітету ОМР від 18.02.2010 р., серії НОМЕР_3, зареєстрованим в реєстрі прав власності на нерухоме 26.05.2010 р., реєстраційний номер: 30516085.

Відповідно до п. 1.1. та п. 1.2. Положення про ДКВ ОМР - він є виконавчим органом ОМР і наділяється міською радою повноваженнями щодо управління комунальною власністю територіальної громади міста. За змістом п. 2.6 вказаного Положення одним із основних завдань Департаменту є організація претензійно-позовної роботи., він у встановленому порядку здійснює захист прав та інтересів територіальної громади м. Одеси в особі ОМР в усіх судових органах з питань, що віднесені до компетенції Департаменту.

Оскільки право власності на житло, а саме квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано з порушенням вимог законодавства та на підставі неіснуючих документів, що в свою чергу свідчить про незаконність правочину - договору дарування, згідно якого у ОСОБА_1 виникло право власності на нерухоме майно.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнав, з посиланням на те, що з 07.02.2018 року ОСОБА_1 зареєстрований у вказаній квартирі, яка ним повністю облаштована, в ній зроблено ремонт за рахунок відповідача, у квартирі наявні комунікації (електричні мережі, водопровід та каналізація) та він постійно сплачує платежі за користування комунальними послугами.

Також представник відповідача зазначив, що викладені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_1 не користується підвальним приміщенням, а проживає у квартирі, яка належить йому на праві приватної власності на підставі Договору дарування від 01.02.2018 року № 41, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Каралкіною Ю.Г.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року позов Департаменту комунальної власності ОМР задоволено.

Витребувано від ОСОБА_1 нежитлове приміщення підвалу № НОМЕР_2, загальною площею 57,0 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОМР, департаменту комунальної власності ОМР.

Усунуто перешкоди у користуванні шляхом виселення ОСОБА_1 з нежитлового приміщення підвалу № НОМЕР_2, загальною площею 57,0 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОМР, департаменту комунальної власності ОМР.

Скасовано запис про право власності № 24629952 у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , та закрити розділ за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 101.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Департаменту комунальної власності ОМР судові витрати у розмірі 5286 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року, та постановлення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

До суду апеляційної інстанції з`явився лише представник позивача - Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (далі - ДКВ ОМР) - Діденко А.О., інші учасники справи до суду не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання (т.2, а.с. 85-91).

Крім того, ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.08.2020 року будо відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи (т.2, а.с.94-97, 113).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ДКВ ОМР вказав, що нежитлове приміщення підвалу № НОМЕР_2, загальною площею 57,0 кв.м, розташоване в триповерховому багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі ОМР.

Зазначені обставини дійсно підтверджуються свідоцтвом про право власності виконавчого комітету ОМР від 18.02.2010 р., серії НОМЕР_3, зареєстрованим в реєстрі прав власності на нерухоме 26.05.2010 р., реєстраційний номер: 30516085 (т.1, а.с.10-11, 21).

Як вбачається з матеріалів справи, 20.03.2018 року було здійснено обстеження нежитлового приміщення підвалу № НОМЕР_2, загальною площею 57,0 кв.м, розташованого в триповерховому багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якого встановлено, що громадянин ОСОБА_1 використовує дане приміщення на підставі договору дарування від 01.02.2018 року серії НМХ № 397972, згідно з яким громадянка ОСОБА_3 подарувала йому квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 55,9 кв.м. Також надано технічний паспорт ТОВ «Проф бюро технічної інвентаризації» від 06.12.2017 року (замовник ОСОБА_4 ) (т.1, а.с.17).

Зазначені обставини підтверджуються Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та Реєстром прав власності на нерухоме майно, Державним реєстром Іпотек, Єдиним реєстром заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

В свою чергу, підставою виникнення права власності у ОСОБА_3 стало свідоцтво про право власності, серія та номер НОМЕР_1 , видане 17.11.2011 р., Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу ОМР (т.1, а.с.67-68).

Однак, із листа Департаменту міського господарства ОМР від 30.03.2018 року № 01-70/181 вбачається, що за інформацією КП «Міське агентство з приватизації житла» ОМР згідно з архівною базою даних квартир, квартира АДРЕСА_3 , не приватизована, Розпорядження органу приватизації № 221658 від 17.11.2011 року не видавалось (т.1, а.с.19).

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, і відповідачем не спростовано, що спірне нежитлове приміщення не виділялося в окрему квартиру, відсутні будь які-документи, які б свідчили про існування окремо виділеної вищевказаної квартири АДРЕСА_4 . Разом з тим, спірне нежитлове приміщення і квартира АДРЕСА_4 знаходяться в одному місці і є тотожними, що підтверджується довідкою директора КП «БТІ» ОМР від 14.05.2018 року, № 3198-123/80 (т.1, а.с. 18).

Чинним законодавством для нерухомого майна передбачена сукупність двох процедур: процедура прийняття майна в експлуатацію та його державна реєстрація.

Проте, квартира АДРЕСА_3 , в експлуатацію не вводилася, а тому, як об`єкт нерухомості у встановленому Законом порядку не створювалася.

Ухвалюючи судове рішення суд першої інстанції правильно виходив із того, що відповідно до ст.ст. 317, 319, 321, 327 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном та можливість використовувати ці права на свій розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді, а управління цим майном здійснює безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Враховуючи те, що ОМР є колегіальним органом, органом місцевого самоврядування, вона діє лише через створені нею виконавчі органи місцевого самоврядування, виконавчий комітет, відділ, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виключний перелік вказаний органів міститься в Законі України «Про місцеве самоврядування».

ДКВ ОМР є виконавчим органом ОМР і здійснює облік, контроль та управління комунальним майном відповідно до Положення про ДКВ ОМР, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 року № 2752-VI.

З цих підстав, необгрунтованими доводами є доводи заявника апеляційної скарги про неналежність позивача - ДКВ ОМР, оскільки вказаний Департамент виступає у даній справі не як представник ОМР, а як його орган, наділений повноваженнями бути позивачем у справі (т.1, а.с.28-31).

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Таким чином, оскільки органами приватизації рішень щодо передачі квартири не приймалось, свідоцтво про право власності не видавалось, то відповідно до ч. 2 ст. 228 ЦК України, правочин договору дарування спірної квартири від 01.02.2018 року є нікчемним.

У відповідності до постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Отже, якщо судом буде встановлено, що продавець не мав право відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Вищевказана Постанова Пленуму ВСУ вказує, що норма частини першої ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику у справах про захисту права власності та інших речових прав»:

Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

У відповідності до ст.ст. 387, 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник майна має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача. Якщо в такій ситуації (саме так обгрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсним договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою ст. 388 ЦК.

Крім того, згідно зі ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

З підстав викладеного, позовні вимоги щодо віндикації та усунення перешкод у користуванні спірним майном шляхом виселення відповідача, також підлягають задоволенню на користь позивача, як первинного власника спірного об`єкту нежитлового приміщення.

При цьому слід зазначити, що відповідно до п.3 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції також правильно зазначив, що реєстрація запису про державну реєстрацію права приватної власності відповідача - також підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що право власності на житло, а саме квартиру АДРЕСА_2 , зареєстровано з порушенням вимог законодавства та на підставі неіснуючих документів, що в свою чергу свідчить про незаконність правочину - договору дарування, згідно якого у ОСОБА_1 незаконно виникло право власності на нерухоме майно, яке є нічим іншим, як підвальним приміщенням, яке належить на праві приватної власності ОМР.

Також безпідставними є доводи заявника апеляційної скарги, що оскаржуваним судовим рішенням було позбавлено права користування квартирою жінки відповідача - ОСОБА_5 та двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , оскільки оскаржуваним судовим рішенням жодним чином не вирішувались питання про їх права та обов`язки.

Посилання заявника апеляційної скарги на практику ЄСПЛ та Великої Палати Верховного Суду в даному випадку є недоречними, оскільки спір виник саме з приводу повернення нерухомого майна територіальній громаді м. Одеси, яке вибуло з їх володіння незаконно, що в свою чергу свідчить про те, що судове рішення прийняте в інтересах суспільства.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.08.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра