Справа № 509/2881/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року Овідіопольський районний суд Одеської областіу складі: головуючого - судді - Козирського Є.С.

за участю секретаря Мочернюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Овідіопольського районного суду Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 до Таїровської селищної ради Овідіопольського району, місцезнаходження: 65496, Овідіопольський район, смт Таїрове, вул. 40-річчя Перемоги, буд 25, ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , про скасування рішення про надання земельної ділянки у власність,-

ВСТАНОВИВ:

06 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Овідіопольскогого районного суду з позовом про скасування рішення про надання земельної ділянки у власність до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області та ОСОБА_2 . В обгрунтування позову зазначила наступне.

В обґрунтування скарги зазначила, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 вересня 2017 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 8 листопада 2017 року та Постановою ВС від 11.07.2018 року встановлено, що відповідач ОСОБА_2 незаконно набула право власності на її будинок за адресою АДРЕСА_3 за котрий вона сплатила кошти в повній мірі, та який фактично є її власністю.

Вказаним судовим рішенням скасовано правовстановлюючі документи на житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 , тобто право власності ОСОБА_2 на спірний будинок припинено.

Єдиною підставою надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки за адресою АДРЕСА_3 кадастровий номер :02:008:1387 для будівництва і обслуговування житлового будинку - була підстава набуття права власності ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 .

Але, позивач, фактично будучи власником житлового будинку не може реалізувати своє прав на отримання у власність земельної ділянки під вказаним будинком, оскільки в Єдиному державному реєстрі прав власності земельна ділянка за адресою АДРЕСА_3 кадастровий номер :02:008:1387 значиться за ОСОБА_2 .

Отже, позивач вважає, що її право на землю порушується та не визнається відповідачем ОСОБА_2 , а тому задля захисту її прав необхідно скасувати рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про надання ОСОБА_2 земельної ділянки у власність від 28.04.2015 року №1128-VI та рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 10.07.2015 року №1282-VI про внесення змін до рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про надання ОСОБА_2 земельної ділянки у власність від 28.04.2015 року №1128-VI.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, надала суду заяву з проханням слухати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечувала, в судові засідання після закриття підготовчого провадження не з`являлася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 надала суду відзив, в якому вказала, що вона є власницею житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 , а тому немає підстав для скасування рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про надання ОСОБА_2 земельної ділянки у власність від 28.04.2015 року №1128-VI та рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 10.07.2015 року №1282-VI про внесення змін до рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про надання ОСОБА_2 земельної ділянки у власність від 28.04.2015 року №1128-VI.

Відповідач Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області по справі своєї позиції не виклала, відзиву не подала, представники відповідача в судові засідання не з`являлися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку.

У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно дост.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Рішенням Овідіопольського районного суду від 15.09.2017 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.11.2017 року та постановою ВС від 11.07.2018р.) встановлені та не потребують доказування наступні відомості. 28.01.2005 р. за Протоколом №5 ОСОБА_1 було прийнято у члени до Житлово-будівельного кооперативу «Марін-Білдер» (далі - ЖБК «Марін-Білдер»).

18.03.2005 р. між ОСОБА_1 та ЖБК «Марін-Білдер» укладено, шість Угод, предметами яких за розділом 1, є виділення їй земельних ділянок для будівництва житлових будинків в Одеській області, Овідіопольському районі , с .Мізікевича , ж/ м Совіньон за адресою в тому рахунку:- АДРЕСА_3 . Єдиним замовником будівництва за Угодами є ЖБК «Марін-Білдер». В порушення укладених угод ЖБК «Марін-Білдер» не виконало прийнятих зобов`язань за 6 (шістьма) угодами, укладеними з ОСОБА_1 18.03.2005 р. та станом на 2006 рік спірні житлові будинки не були введені у експлуатацію та їй не передані. З її боку зобов`язання щодо сплати пайових внесків в повній мірі виконані у передбачені Угодами строки, в тому рахунку, і сплачена остання сума пайового внеску, що підлягала сплаті після введення в експлуатацію об`єктів будівництва за умови відсутності недоліків.

Після введення в експлуатацію будинку по АДРЕСА_3 на виконання Угод від 18.03.2005 року, з огляду на повну сплату нею пайових внесків на будівництво, мав би передати ОСОБА_1 у власність. Але, ЖБК «Марін-Білдер», в порушення Угод від 18.03.2005 року - вказаний житловий будинок їй не передав.

ЖБК «Марін-Білдер» 08.02.2012 р. (Протокол №11) виключив ОСОБА_1 зі складу членів ЖБК «Марін-Білдер», спір по справі №509/5216/13-ц розглядався в суді 2012 року до 2017 року. В рамках вказаної справи позовні вимоги забезпечувались не один раз та спірні житлові будинки були заарештовані та накладено заборону на їх відчуження.

Незважаючи на наявність спору щодо нерухомого майна, а також заборону на відчуження нерухомого майна, що знаходиться в арешті за ухвалами Овідіопольського районного суду Одеської області, ЖБК «Марін-Білдер» незаконно розпоряджався спірним нерухомим майном.

Вказані обставини встановлені рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.09.2017 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.11.2018 року - а отже, в сенсі положень ст. 82 ЦПК України - не підлягають доказуванню.

Під час виконання рішення Овідіопольського районного суду від 15.09.2017 року позивачці стало відомо, що право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку помилково не скасовано та не визнано недійсним рішенням Овідіопольського районного суду від 15.09.2017 року.

Отже постало питання захисту права позивачки на землю, яке на думку суду має бути захищено в обраний позивачкою спосіб виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 116 ЗК України - Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України - У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Аналогічні положення передбачені у ст. 377 ЦК України - До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Таким чином нормами ЗК України та ЦК України закріплено загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

При застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні із нормою 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку, переходу права на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на цій земельній ділянці об`єкти. Це правило застосовується і стосовно випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно із правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Отже, оскільки право власності ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 припиненно за рішенням Овідіопольського районного суду, то і право власності на землі під вказаним будинком має бути припинено, слідуючи принципу цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.

Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при набутті права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Твердження відповідачки ОСОБА_2 про те, що в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до сьогодні міститься запис про її право власності на будинок за адресою АДРЕСА_3 суд зазначає наступне - скасування правовстановлюючих документів на будинок як нерухоме майно, позбавляє запис про державну реєстрацію права власності самостійного правового значення. Відомості реєстру про набуття права власності відповідачкою ОСОБА_2 на вказаний об`єкт нерухомості не можуть братися до уваги як офіційні і достовірні.

З огляду на це, доводи відзиву відповідача про те, що запис про державну реєстрацію права власності на будинок не скасовано, не свідчать про те, що будинок і досі перебуває в її власності, а тому суд їх відхиляє.

Вказана правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеній в постанові від 27 січня 2020 року по справі №465/249/15-а.

Що стосується обраного способу захисту прав позивачки, то суд зазначає, що позивач немає іншого способу оформлення права власності на спірну земельну ділянку не скасувавши право власності за попереднім власником в судовому порядку, а тому обраний нею спосіб судового захисту є ефективним.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 16 квітня 2009 року у справі №1-9/2009, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти.

Ненормативні акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

В даному випадку, рішення селищної ради про надання у власність земельної ділянки за своєю правовою природою є індивідуальним актом застосування норм права (правозастосовчим актом індивідуальної дії), який за юридичними наслідками відноситься до правоконстатуючих актів (констатує факт надання згоди), є виконаним в силу самого факту його прийняття, а тому є таким, що вичерпав свою дію одночасно з його прийняттям та виконанням, а тому скасувати такий документ можна тільки в судовому порядку.

Оскільки виписка з реєстру прав власників нерухомого майна є документом, що посвідчує право власності ОСОБА_2 і видана на підставі відповідних рішень органу місцевого самоврядування у межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, скасовуватися можуть як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні правовстановлюючі документи, так і самі правовстановлюючі на земельні ділянки документи (постанова Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 362/884/16-ц).

Набуття у власність земельної ділянки ОСОБА_2 похідне від права власності на будинок, оскільки право власності на будинок набуто незаконно та припинено, то і відсутні підстави для набуття права власності на землю під нерухомістю та правовстановлюючі документи на земельну ділянку у вигляді рішень Таїровської селищної ради скасовуються судом.

Отже, за встановлених судом обставин справи, скасування рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про надання ОСОБА_2 земельної ділянки у власність від 28.04.2015 року №1128-VI та рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 10.07.2015 року №1282-VI про внесення змін до рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про надання ОСОБА_2 земельної ділянки у власність від 28.04.2015 року №1128-VI є ефективним способом захисту порушених прав позивачки.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. 116, 120 ЗК України , ст.ст. ст.ст. 12, 13, 19, 23, 141, 206, 258-259, 264, 265, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Скасувати рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про надання ОСОБА_2 земельної ділянки у власність від 28.04.2015 року №1128-VI .

Скасувати рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області від 10.07.2015 року №1282-VI про внесення змін до рішення Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області про надання ОСОБА_2 земельної ділянки у власність від 28.04.2015 року №1128-VI

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: Є. С. Козирський