18.09.2020 Справа № 756/3609/20
Справа пр. №2/756/3794/20
ун. №756/3609/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2020 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Андрейчука Т.В.,

за участю секретаря судового засідання - Лісовенка О.О.,

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_1 ,

представники відповідача - Коцюбинська О.Ю.,

Нечепорук Л.Ю.,

розглянувши у загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" (далі - ПрАТ "Рівнеазот") про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював директором департаменту управління ризиками представництва ПрАТ "Рівнеазот" в м. Києві.

03 квітня 2018 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Як зазначив позивач, при звільненні роботодавець не виплатив йому заробітну плату у повному обсязі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року та постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у справі №756/8954/18 з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_2 було стягнуто невиплачену заробітну плату у сумі 100264,01 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 12428,51 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 187839,75 грн.

Заборгованість з виплати заробітної плати була сплачена ПрАТ "Рівнеазот" 27 грудня 2019 року, а компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 12428,51 грн відповідачем виплачена не була.

З цих підстав ОСОБА_2 просив суд стягнути з ПрАТ "Рівнеазот" на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2019 року до 27 грудня 2019 року у сумі 241256,68 грн.

У ході розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив суд стягнути з ПрАТ "Рівнеазот" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 червня 2019 року до 28 квітня 2020 року у сумі 376027,66 грн.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що ним виплачено позивачеві заробітну плату у повному обсязі 27 грудня 2019 року. Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у справі №756/8954/18 стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день її винесення судом, а тому період затримки виплати заробітної плати з 12 грудня 2019 року до 26 грудня 2019 року становить 11 робочих днів, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - 18302,13 грн.

Також відповідач у відзиві просив суд зменшити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні , який підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 , до 3000,00 грн.

У судовому засіданні 14 вересня 2020 року представник позивача підтримав позов свого довірителя з мотивів, наведених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог.

У судове засідання 18 вересня 2020 року представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву, у якій просив суд розглядати справу за його відсутності.

Представники відповідача у судовому засіданні 14 вересня 2020 року позов визнали частково, не заперечували проти стягнення з їх довірителя середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 3000,00 грн.

У судове засідання 18 вересня 2020 року представники відповідача не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник відповідача подала до суду заяву, у якій просила суд розглядати справу за її відсутності.

Заслухавши вступні слова представників сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював директором департаменту управління ризиками представництва ПрАТ "Рівнеазот" в м. Києві.

03 квітня 2018 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі за ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

За нормами ст. ст. 21, 22 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

У ч. 3 ст. 15 зазначеного Закону закріплено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України "Про оплату праці").

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника.

Усупереч наведеним законодавчим положенням ПрАТ "Рівнеазот" при звільненні ОСОБА_2 не у повному обсязі виплатило йому заробітну плату. Заборгованість відповідача з виплати позивачеві заробітної плати становила 100264,00 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 вересня 2019 року у справі №756/8954/18 частково задоволено позов ОСОБА_2 до ПрАТ "Рівнеазот" та стягнуто з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату у сумі 100264,01 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 12428,51 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 47000,00 грн (а. с. 75-77).

Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у справі №756/8954/18 змінено рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_2 указану компенсаційну виплату у сумі 187839,00 грн (а. с. 78-80). При цьому суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вказав, що стягнення цієї компенсаційної виплати здійснюється по день винесення постанови Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року (а. с. 79).

Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

27 грудня 2019 року ПрАТ "Рівнеазот" у повному обсязі сплатило ОСОБА_2 заборгованість з виплати заробітної плати (а. с. 42-46).

Компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 12428,51 грн було сплачено відповідачем позивачеві лише 28 квітня 2020 року (а. с. 102).

Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати через порушення строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством (ст. 34 Закону України "Про оплату праці").

Підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати"). Такими доходами є ті грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (ч. 2 ст. 2 цього Закону).

Згідно з п. 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року №1427, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) за трудовим договором виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці").

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" й "оплата праці", які використані у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків (абз. 3 п. 2.1 мотивувальної частини). Крім того, Конституційний Суд України у тому ж рішенні дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч. 2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (абз. 8 п. 2.1 мотивувальної частини).

Ст. 2 Закону України "Про оплату праці" (у редакції, чинній на час звільнення позивача з роботи) відносила до структури заробітної плати основну та додаткову заробітну плату, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Означена структура заробітної плати відображена також у розробленій відповідно до Закону України "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці і стандартів Системи національних рахунків Інструкції зі статистики заробітної плати (далі - Інструкція), затвердженій наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5, що був зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713.

Відповідно до п. 1.3 Інструкції для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До цього фонду, який складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати й інших заохочувальних та компенсаційних виплат, включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати відсутня у розділі 3 Інструкції.

Згідно з пп. 2.2.8 п. 2.2 Інструкції до складу фонду додаткової заробітної плати входять суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

Отже, компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати належить до структури заробітної плати, а тому у її несвоєчасна виплата при звільненні працівника є підставою для відповідальності роботодавця, передбаченої ст. 117 Кодексу.

Зважаючи на те, що постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року у справі №756/8954/18 присуджено позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день винесення постанови суду, ПрАТ "Рівнеазот" сплатило позивачеві у повному обсязі належні при звільненні суми лише 28 квітня 2020 року, ОСОБА_2 має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12 грудня 2019 року до 27 квітня 2020 року включно.

Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. П. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 154737,05 грн (93 робочі дні з 12 грудня 2019 року до 27 квітня 2020 року включно х 1663,84 грн - середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 (68217,41 грн (34052,32 грн + 34165,09 грн = 68217,41 грн) - заробітна плата за лютий-березень 2019 року / 41 фактично відпрацьований день = 1663,84 грн) = 154737,05 грн).

За положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Нормами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на сторін справи покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Усупереч наведеним законодавчим приписам відповідачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б засвідчували відсутність вини ПрАТ "Рівнеазот" у невиплаті належних ОСОБА_2 сум при звільненні.

При цьому суд звертає увагу на те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами державної виконавчої служби арештів на кошти роботодавця в банківських установах не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (такий висновок суду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України в постановах від 03 липня 2013 року у справі №6-63цс13, від 25 травня 2016 року у справі №6-948цс16, Верховним Судом у постанові від 03 січня 2018 року у справі №331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Однак встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

У своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, не в залежності від наявності спору між працівником та роботодавцем щодо належних до виплати сум.

При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Матеріалами справи засвідчується, що державним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження №55154344 накладено арешт на грошові кошти, які знаходяться на банківських рахунках ПрАТ "Рівнеазот", що об`єктивно ускладнює своєчасне та повне виконання відповідачем своїх зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати ОСОБА_2 .

Ураховуючи викладене, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, зокрема виконанням останнім судового рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 100264,01 грн до пред`явлення позову, сплатою ОСОБА_2 компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 12428,51 грн у ході розгляду справи, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 40000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні.

Питання щодо справляння і сплати податків й інших обов`язкових платежів у такому випадку вирішуватиметься при виконанні рішення суду.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність стягнути з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 40000,00 грн з наступним утриманням з цієї суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 400,00 грн (40000,00 грн / 376027,66 грн х 3760,28 грн = 400,00 грн).

Керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" (місцезнаходження: Рівненська область, м. Рівне-17, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ - 05607824) на користь ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 40000 (сорок тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" (місцезнаходження: Рівненська область, м. Рівне-17, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ - 05607824) на користь ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 400 (чотириста) гривень 00 (нуль) копійок.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т.В. Андрейчук