Житомирський апеляційний суд
Справа №290/727/20 Головуючий у 1-й інст. Ковальчук М. В.
Категорія 70 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі

цивільну справу №290/727/20 за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на неповнолітню дитину

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу судді Романівського районного суду Житомирської області від 03 серпня 2020 року ОСОБА_3 , яка постановлена у смт Романові,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про видачу судового наказу. Просить видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини усіх видів доходу боржника щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання заяви до досягнення дитиною повноліття. Свою заяву обґрунтовує тим, що з 05 лютого 2005 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_5 . Син проживає з нею та перебуває на її утриманні. Чоловік проживає окремо, матеріальну допомогу на утримання сина надає не регулярно і не в повній мірі.

Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 03 серпня 2020 року у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із ухвалою судді суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Наполягає, що заявлена нею вимога у повній мірі відповідає вимогам ст.161 ЦПК України, а тому суд першої інстанції не мав підстав відмовляти у видачі судового наказу.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у видачі судового наказу щодо стягнення аліментів на неповнолітню дитину, суддя суду першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 заявила вимогу, яка не передбачена статтею 161 ЦПК України.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із таким висновком судді суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої ст.160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Частиною другою зазначеної статті визначено, що із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з п.4 частини першої ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо, зокрема, заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Статтею 165 ЦПК України визначено підстави для відмови у видачі судового наказу.

Так, зокрема, у п.3 частини першої зазначеної статті передбачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Матеріалами справи доводиться та судом установлено, що ОСОБА_1 звернулася до Романівського районного суду із заявою, в якій просить видати судовий наказ про стягнення з боржника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на її, заявниці, користь аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини з усіх видів доходів боржника щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подання заяви до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною першою статті 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частиною третьою ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (абзаци перший та другий частини другої ст.182 СК України).

Окрім того, зміст частини п`ятої ст.183 СК України кореспондується із положеннями п.4 частини першої ст.161 ЦПК України.

Виходячи із системного аналізу норм матеріального та процесуального права, вимога ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина узгоджується з приписами чинного законодавства, яке не допускає надмірного формалізму та вузького тлумачення процесуального закону.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка є джерелом права (стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») право на доступ до суду не є абсолютним (рішення ЄСПЛ у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom»). Однак застосовані обмеження не можуть обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права. Більш того, обмеження не входить у сферу застосування статті 6 § 1, якщо не переслідує «законну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (Ashingdane v. the United Kingdom (Ашинґдейн проти Сполученого Королівства), § 57; Fayed v. the United Kingdom (Файєд проти Сполученого Королівства), § 65; Markovic and Others v. Italy (Марковіч та інші проти Італії) [ВП], § 99).

ЄСПЛ у своїй практиці також зазначає, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення права на ефективний судовий захист (рішення у справі Zubac v. Croatia («Зубац проти Хорватії») від 05 квітня 2018 року).

У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За таких обставин, зважаючи на те, що метою звернення ОСОБА_1 до суду є забезпечення прав неповнолітнього сина, а також на відповідність вимог заявниці положенням чинного законодавства, ухвала судді Романівського районного суду Житомирської області від 03 серпня 2020 року про відмову у видачі судового наказу підлягає до скасування, а справа направляється до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст.367-368,374,379,381-382,384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Романівського районного суду Житомирської області від 03 серпня 2020 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуюча Судді: