ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/1539/19Головуючий у 1-й інстанції Марціцка І.Б.
Провадження № 22-ц/817/341/20 Доповідач - Бершадська Г.В.
Категорія - 310000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Бершадська Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ходоровський М. В.,

з участю секретаря - Боднар Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2019 року (ухвалене суддею Марціцкою І.Б., повний текст якого складено 20 грудня 2019 року) у цивільній справі № 606/1539/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька на період з 14.06.2019 року по 31.07.2023 року за межі України до Чеської Республіки.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою позивача та відповідача, шлюб між якими розірвано. Після розірвання шлюбу донька постійно проживає з позивачем, остання працює лікарем у лікарні міста Мост Чеської Республіки. ОСОБА_3 навчається в 5 - А класі початкової школи міста Мост. Відповідач більше 10 років не бачиться з дитиною, не цікавиться її життям, не приймає участі в житті дитини.

Дозволи на виїзд за кордон дитини надавалися на підставі рішень суду, оскільки між сторонами не досягнуто згоди щодо перебування і навчання дитини за кордоном.

Вказує про те, що дозвіл на виїзд дитини за кордон потрібен для того, щоб забезпечити доньці продовження навчання в місті Мост Чеської Республіки. В свою чергу позивач вказувала, що відповідач буде мати можливість бачитись та спілкуватись з донькою під час шкільних канікул та в телефонному режимі.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з вказаним позовом ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Вказала, що не підлягає доказуванню факт того, що дитина навчається початковій школи міста Мост Чеської Республіки, а тому враховуючи те, що батько ніколи добровільно не надавав дозвіл на виїзд дитини за кордон, тривалість розгляду спору щодо виїзду дитини, вона вважає, що спочатку потрібно отримати дозвіл на виїзд, а лише потім дитина зможе повернутися в Україну і в подальшому зможе вчасно повернутися з матір`ю в Чеську Республіку для проживання та продовження навчання.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Сторони в судове засідання не з`явились і наявні підстави для розгляду справи у відсутності сторін.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання ІНФОРМАЦІЯ_2 шлюбу між сторонами дочка ОСОБА_4 проживала разом з матір`ю по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 офіційно працевлаштована в лікарні та орендує квартиру в м. Мост Чеської Республіки.

ОСОБА_3 є ученицею 5-А класу початкової школи м. Мост.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 26 грудня 2016 року в справі № 606/1635/16-ц надано дозвіл ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_3 на період з 24.12.2016 року по 30.06.2017 року за межі України до Чеської Республіки.

Згідно з інформації Державної прикордонної служби України від 01.10.2019 року ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 14 квітня 2017 року в`їхала в Україну в пункті пропуску Шегині. 21 квітня 2017 року виїхала в пункті пропуску Краківець, і з того часу не поверталася на територію України.

13 червня 2019 року адвокат позивача ОСОБА_5 звертався із письмовою заявою на адресу ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд ОСОБА_3 за межі України до Чеської Республіки. Відповідач згоди на виїзд дитини за кордон позивачу не надав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дитина перебуває за кордоном, а тому надання дозволу на виїзд за кордон на майбутнє при перебуванні дитини за кордоном не відповідає вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписаної Українською РСР 21 лютого 1990 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

14 липня 2016 року Верховною Радою України внесені зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», виключено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі, можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законодавчим актом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Відповідно до пункту 3 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Відповідно до вимог абзацу 8 підпункту 2 пункту 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Отже, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних актів, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17-ц (провадження № 14-244цс18) зробила висновок, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл, за відсутності згоди другого з батьків, може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В той же час обставини даної справи свідчать про те, що між сторонами склалися правовідносини за яких дитина вже перебуває за межами України, постійно проживає та навчається в Чеській Республіці.

В такому випадку колегія суддів враховує положення ч.1 ст. 2 ЦПК України відповідно до яких завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Таким чином саме право дитини на виїзд за кордон підлягає захисту в судовому порядку, право на повернення до соціуму (школи, друзів) у якому вона проживає останнім часом та до місця проживання разом з матір`ю (Чеської Республіки).

Враховуючи матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що право дитини на виїзд за кордон не є порушеним, оскільки дитина перебуває за кордоном, а відтак не порушене право не може підлягати захисту в судовому порядку.

Критичній оцінці підлягають доводи апеляційної скарги про те, що при ухваленні рішення суд не врахував найкращі інтереси дитини, оскільки суд першої інстанції правильно виходив з того, що чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини закордон, який позивачем не дотримано (дитина не повернулася в Україну у визначений судом строк).

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права та невірно застосовано норми матеріального права колегією суддів оцінюються критично, оскільки вони не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2020 року.

Головуючий Бершадська Г.В.

Судді: Гірський Б.О.

Ходоровський М.В.