Справа № 595/1375/20
У Х В А Л А

23.09.2020

Суддя Бучацького районного суду Тернопільської області Тхорик І.І., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Жниборідської сільської ради Бучацького району Тернопільської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, у якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на комору склад для зберігання сільськогосподарської продукції 1956 року побудови, загальною площею 743,7 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що з 2003 року він користується вказаним приміщенням, що належала на праві власності СС «Жнибороди», яка припинила свою діяльність 22.10.2004 згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, осіб-підприємців та громадських формувань. На сьогоднішній день він продовжує користуватися складом, добросовісно та відкрито володіє цим майном більше десяти років, постійно сплачує податки за цією адресою. Той факт, що він з 2003 року і до цього часу відкрито та добросовісно володіє нерухомим майном, підтверджує довідкою Жниборідської сільської ради Бучацького району. Крім того зазначає, що в нього наявний технічний паспорт на вищевказану комору.

Проте, позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки подана без додержання вимог, викладених п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України, зокрема позивачем не чітко викладені обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, не зазначено доказів щодо підтвердження вказаних обставин.

Так, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивачу був відомий власник спірного майна, а саме СС «Жнибороди», проте відповідачем в даній справі зазначено сільську раду, однак таке не обґрунтовано належним чином та не підтверджено відповідними доками.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) зроблено висновок, що умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності, які давнісний володілець повинен довести.

За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном.

Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Аналіз поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, дає підстави для висновку, що добросовісність, як одна із засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. В основі такого переконання добросовісного володільця задля набуття права власності за давністю володіння має бути певна справедлива підстава (justus titulus), яка переконливо давала достатні й обґрунтовані підстави для такого володільця бути впевненим у правомірності такого набуття для себе, у власному інтересі та від свого імені.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна (законний об`єкт володіння), відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Разом з тим, такі обставини позивачем не зазначені.

Зокрема, в позовній заяві відсутнє посилання позивача, яким чином він заволодів спірним майном та на підтвердження факту його добросовісності на момент отримання ним майна (в розумінні ст.344 ЦК України), у матеріалах справи відсутні відповідні посилання та докази на їх підтвердження.

Що стосується самого об`єкту володіння, відсутні відомості, які б підтверджували законність його існування, введення його в експлуатацію та інші дані, інформація стосовно місця розташування, а також інші відомості на підтвердження такого.

У відповідності до ч.1 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175,177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

За вказаних обставин подану позовну заяву слід залишити без руху, оскільки така не відповідає вимогам п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України та роз`яснити позивачу, що згідно ч.3 ст.185 ЦПК України, якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст.175, 185, 260 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Жниборідської сільської ради Бучацького району Тернопільської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - залишити без руху, надавши позивачу строк десять днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків, викладених у мотивувальній частині ухвали.

Роз`яснити позивачці, що у разі невиконання ухвали в зазначений строк позовна заява буде вважатись неподаною та буде повернена зі всіма доданими до неї документами.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: І. І. Тхорик