У х в а л а

08 вересня 2020 року
м. Київ

справа № 242/3012/19

провадження № 61-12610ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

розглянув касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 22 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 , третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі МТСБУ), Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_2 , третя особа ОСОБА_2 .
Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 26 травня 2017 року о 07 годині 15 хвилин по вул. Воробйова у м. Авдіївка Донецької області сталася дорожньо-транспортна пригода (далі ДТП) за участю автомобіля позивача Geely Emgrand 7, державний номер НОМЕР_3 , під його керуванням, та автомобіля КРАЗ, військовий реєстраційний номер НОМЕР_4 , державний номер НОМЕР_5 , під керуванням ОСОБА_2 .
Зазначав, що вина ОСОБА_2 у цьому ДТП визнана постановою Селидівського міського суду Донецької області від 19 липня 2017 року у справі № 242/2451/17, якою його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення за статтею 124 КУпАП.
Вказував, що внаслідок цього ДТП, належний позивачу автомобіль, зазнав механічних пошкоджень. Цивільна відповідальність водія під час керування вказаним автомобілем не застрахована, а тому відповідальність за майнову шкоду в межах ліміту відповідальності має нести МТСБУ.
Враховуючи викладене просив суд стягнути з МТСБУ, Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_2 майнову шкоду у розмірі 47 660 грн та моральну шкоду у розмірі 100 тис. грн, також понесені судові витрати.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 30 липня 2019 року, замінено неналежного відповідача у цій справі військову частину НОМЕР_2 на належного відповідача військову частину НОМЕР_1

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року стягнуто з МТСБУ на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 47 660 грн. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 10 тис. грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 вчинив ДТП під час виконання службових обов`язків, тому відповідальність за завдану шкоду, повинна нести військова частина НОМЕР_1 , оскільки вказана військова частина була його місцем проходження військової служби.

Постановою Донецького апеляційного суду від 22 липня 2020 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення, апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задоволено. Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року в частині стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 10 тис. грн залишено без змін; в частині стягнення з МТСБУ матеріальної шкоди у розмірі 47 660 грн та судового збору скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду у розмірі 47 660 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов МТСБУ, суд апеляційної інстанції виходив з того, що стягуючи з МТСБУ на користь позивача страхове відшкодування, судом неправильно застосовані норми матеріального права, оскільки суд не врахував, що зі спливом річного строку звернення з вимогою до МТСБУ про виплату страхового відшкодування у останнього відсутній обов`язок щодо її здійснення. Однак, у такому випадку, обов`язок з відшкодування майнової шкоди виникає у військової частини НОМЕР_1 .

20 серпня 2020 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку військова частина НОМЕР_1 подала касаційну скаргу, що надійшла 25 серпня 2010 року, в якій заявник просить скасувати рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 22 липня 2020 року й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Так відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Станом на 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був установлений у розмірі 2 102 грн.

Предметом позову у цій справі є вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 47 660 грн та моральної шкоди у розмірі 100 тис. грн, відтак, станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102*100=210 200), тому у розумінні ЦПК України справа є малозначною.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Касаційна скарга разом з доданими до неї матеріалами не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Вказані заявником доводи касаційної скарги по суті висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України поширюються й на касаційне провадження.

Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № В (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону.
Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.
Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, не зазначивши, при цьому, обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у справі.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 березня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 22 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 , третя особа ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріали надіслати заявнику.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара