РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року м. Рівне

Справа № 570/1619/19

Провадження № 22-ц/4815/97/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Боймиструка С.В.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Банк Національний кредит» Волкова Олександра Юрійовича,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2019 року в складі судді Штогуна О.С., проголошене в м.Рівне,

в с т а н о в и в:

28.03.2019 року Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» (далі - ПАТ «Банк Національний кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 6 листопада 2014 року між ПАТ«Банк Національний кредит» та фізичною особо підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір № CORР-18163 про надання корпоративної платіжної картки та виконання розрахунків за операціями з картками. Позивач зазначав, що банк в повному обсязі виконав свої зобов`язання за вищезазначеним договором, відкривши для відповідача картковий рахунок № НОМЕР_1 в національній валюті та надав платіжну картку типу Master Card BusinessCard і ПІН-код до неї.

У відповідності до положень п. 1.2.4 Договору, відповідач зобов`язалась самостійно слідкувати за коштами на Картковому рахунку та не допускати виникнення заборгованості перед ПАТ «Банк Національний кредит», яка перевищує залишок по Картковому рахунку, у разі виникнення такої заборгованості сплачувати нараховані на неї проценти у розмірі 60% річних.

Відповідач, взяті на себе зобов`язання не виконала, допустила виникнення заборгованості, яка перевищує залишок по Картковому рахунку в розмірі 12035 грн. 99 коп. та заборгованість за відсотками в розмірі 27367 грн. 17 коп.

30 січня 2017 року ФОП ОСОБА_3 припинила підприємницьку діяльність, що є підставою для стягнення вищевказаної заборгованості з неї, як фізичної особи.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь суму заборгованості за вищезазначеним договором № CORР-18163 в загальній сумі 39 403,16 грн.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2019 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк Національний кредит» заборгованість за Договором №СORP-18163 від 06 листопада 2014 року про надання корпоративної платіжної картки та виконання розрахунків за операціями з картками в розмірі 39403 грн. 16 коп., з яких: загальна заборгованість 12035,99 грн. та заборгованість за нарахованими відсотками 27367,17 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в результаті списання знятих відповідачем коштів з карткового рахунку в розмірі 12060 грн. утворилась заборгованість перед позивачем, яка перевищує залишок по Картковому рахунку на суму 12035 грн. 99 коп. В силу вимог п. 1.2.4 Договору на наявну заборгованість, в період з 20 травня 2015 року по 28 лютого 2019 року, позивачем нараховані відсотки на суму 27367 грн. 17 коп., а тому вказаний борг на підставі ст.ст.525,526,598 ЦК України підлягає стягненню з боржника.

У поданій апеляційній скарзі відповідачка вважає рішення суду таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що в неї заборгованість відсутня, оскільки вона не списувала жодних коштів з рахунку. Вважає, що виписка по картковому рахунку не доводить списання коштів, оскільки не є належним документом, що підтверджує вказані дії в силу положень п.17 ст.17,ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Крім цього покликається на пропуск позивачем строку позовної давності. З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що 6 листопада 2011 року між ПАТ «Банк національний кредит» та фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 укладений договір № CORР-18163 про надання корпоративної платіжної картки та виконання розрахунків за операційними картками, відповідно до умов, якого банк відкрив відповідачці картковий рахунок у гривні і надав їй у користування платіжну картку та виконував операції за розрахунками з карткою у відповідності до умов договору та у відповідності з Порядком здійснення розрахунків за допомогою пластикових платіжних карток міжнародних платіжних систем та правил користування картками.

За твердженням позивача ним протягом терміну дії карки було здійснено овердрафтове кредитування карткового рахунку відповідачки, яка в порушення умов вказаного договору надані банком кредитні кошти у сумі 12 035,99 грн. не повернула та проценти за їх користування не сплачувала, внаслідок чого у ОСОБА_3 станом на 01.03.2019 року утворилась заборгованість у розмірі 39403,16грн., з яких: 12 035,99грн - сума заборгованості за кредитом, 27367,17грн. - сума заборгованості по процентам за користування кредитними коштами. Стягнення вказаних сум і є предметом спору у даній справі.

30.01.2017 року ОСОБА_3 припинила підприємницьку діяльність, а 20.08.2019року змінила прізвище на ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

За загальним правилом, передбаченим частиною 1 статті 1072 ЦК України та частиною 22.9. статті 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" банк повинен виконати розпорядження клієнта виключно в межах залишку грошей на рахунку платника.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунку банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Таким чином, норми чинного законодавства надають сторонам договору банківського рахунку можливість передбачити в ньому положення про надання банком клієнту овердрафту - короткострокового кредиту, який надається понад залишок грошових коштів на поточному рахунку клієнта в цьому банку в межах заздалегідь обумовленої суми шляхом дебетування його рахунка, що має місце у спірних правовідносинах, які склались між сторонами у справі з приводу виконання укладеного між ними договору № CORР-18163 про надання корпоративної платіжної картки та виконання розрахунків за операційними картками від 6.11.2014.

Пунктом 1.2.4 Договору № CORР-18163 клієнт самостійно слідкує за коштами на картковому рахунку та не допускає виникнення заборгованості перед банком, яка перевищує залишок по картковому рахунку, далі - надлімітна сума. У разі виникнення надлімітної суми на неї нараховуються проценти у розмірі 60% річних. Отже, таке кредитування рахунка клієнта надає останньому можливість здійснювати платежі за умови відсутності або недостатність грошових коштів на його рахунку.

Таким чином, укладений між сторонами у справі договір № CORР-18163 від 6.11.2014, передбачає виникнення між сторонами кредитних зобов`язань на умовах овердрафту.

Відповідно до ч.2 ст. 1069 ЦК України права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідачка вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання і використання нею кредитних коштів.

Однак, колегія суддів відхиляє вказані доводи ОСОБА_5 , виходячи з наступних підстав.

Особливістю кредитування за овердрафтом є те, що при видачі кредиту позичковий рахунок банком не відкривається, а заборгованість за кредитом обліковується на рахунку клієнта як дебетовий залишок.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" порядок ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в банках встановлюється Національним банком України відповідно до цього Закону та міжнародних стандартів фінансової звітності.

Згідно зі ст. 41 Закону України "Про Національний банк України" та ч.ч.1, 2 ст. 68 Закону України "Про банки та банківську діяльність" Національний банк встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Відповідно до п.п. 1.10., 4.1. - 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 254 від 18.06.2003, (далі за текстом - Положення) операційна діяльність банку - це сукупність технологічних процесів, пов`язаних з документуванням інформації за операціями банку (далі - операції), проведенням їх реєстрації у відповідних регістрах, перевірянням, вивірянням та здійсненням контролю за операційними ризиками.

Операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані. Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи, які мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі. Первинний документ - документ, який містить відомості про операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до п.п. 5.1. - 5.5. Положення інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку, які ведуться на паперових носіях або в електронній формі.

Банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри: особові рахунки та виписки з них; аналітичні рахунки з обліку внутрішньобанківських операцій; книги реєстрації відкритих рахунків; оборотно-сальдовий баланс; інші регістри відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку.

Так, зокрема, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня; їх форма затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку; дату здійснення останньої (попередньої) операції; дату здійснення поточної операції; код банку, у якому відкрито рахунок; код валюти; суму вхідного залишку за рахунком; код банку-кореспондента; номер рахунку кореспондента; номер документа; суму операції (відповідно за дебетом або кредитом); суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку; суму вихідного залишку.

Згідно з п.п. 5.6, 5.8. Положення виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Інформація про стан особових рахунків клієнтів може надаватись їх власникам, уповноваженим власниками рахунків особам та державним органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем в підтвердження факту надання відповідачу кредитних коштів надано, зокрема виписки з карткового рахунку ФОП ОСОБА_3 (а.с.23-76).

Наведене спростовує доводи відповідачки про те, що надана позивачем зазначена виписка з карткового рахунку ФОП ОСОБА_3 не є належними доказами надання банком кредитних коштів відповідачу, отримання і використання таких коштів відповідачем.

Разом з тим, 22 листопада 2019 року ОСОБА_5 подала до апеляційного суду клопотання про застосування строку позовної давності щодо позовних вимог ПАТ «Банк національний кредит» (а. с.113-115)

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що «створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що дані про належне повідомлення відповідача ОСОБА_5 про час і місце судового розгляду в суді першої інстанції відсутні, так як повістка на 17 жовтня 2017 року повернулась із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (а. с. 97). Крім того, вона направлена на дошлюбне прізвище відповідачки « ОСОБА_6 ». Даних про відкладення розгляду справи на інший день матеріали не містять, суд 17.10.2019 року розглянув справу за відсутності сторін.

Відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за 10 днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Із відповіді відділу обліку і моніторингу інформації реєстрації місця проживання УДМС України в Рівненській області ОСОБА_3 11.12.2017 року знята з реєстрації (а.с.36).

Таким чином відповідачка не була належним чином повідомлена до дату, час і місце судового розгляду, що є підставою для апеляційного суду вирішити її заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства».

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною другою цієї статті встановлено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Пунктом 6.1 договору № CORР-18163 сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання ними своїх зобов`язань за ним.

Згідно термінів, що зазначені у Порядку здійснення розрахунків за допомогою пластикових платіжних карток міжнародних платіжних систем та правила користування картками, який, згідно п.7.6 договору, є невід`ємною його частиною, надлімітна сума-заборгованість держателя перед банком, яка перевищує залишок по рахунку (при обслуговуванні за дебетовою схемою) та отримана держателем без узгодження з банком.

Пункт 5 цього Порядку регулює питання незнижувального залишку. Відповідно до його пп.5.1, у разі виникнення у клієнта надлімітної суми, банк спрямовує її на поповнення рахунку. Протягом 90 календарних днів з моменту такого використання коштів, клієнт зобов`язаний поповнити рахунок до розміру, який не менший ніж передбачений Тарифами. У разі, якщо незнижувальний залишок менший надлімітної суми, клієнт зобов`язаний погасити суму, що не вистачає для повного погашення такої заборгованості перед банком.

Отже сторони погодили, що повне погашення заборгованості по надлімітній сумі має бути здійснено протягом 90 календарних днів з моменту використання коштів.

Із виписки по рахунку вбачається, що надлімітна сума у відповідачки виникла з 20.05.2015 року у розмірі 12035,99 грн., із цієї дати банк почав нараховувати їй відсотки за користування кредитом.

Таким чином заборгованість по надлімітній сумі повинна була бути погашена ОСОБА_5 до 18 серпня 2015 року, а з позовом банк звернувся 28.03.2019 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Умовами договору сторони погодили сплату процентів за користування кредитом на надлімітну суму у розмірі 60% річних.

Згідно розрахунку позивача, останній нараховував вказані відсотки щомісячно. Заборгованість по надлімітній сумі повинна була бути погашена до 18.08.2015 року, а тому до цієї дати відповідачка мала, зокрема, повернути позивачеві отримані кошти та сплатити проценти.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

З огляду на наведене, нараховані позивачем проценти за користування кредитом після 18.08.2015року і до 28.02.2019 року, заявлені до стягнення у цій справі, необґрунтовані.

Таким чином у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за кредитом у сумі 12035,99 грн. та про стягнення процентів за період з 20 травня по 18 серпня 2015 року у сумі 1780,67 грн. слід відмовити за пропуском строку позовної давності, а в задоволенні вимог про стягнення решти процентів (25586,5грн.) - за безпідставністю.

За наведеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з постановленням нового-про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі частин 1та 13 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з позивача на користь відповідачки понесені нею витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги у сумі 2881,5грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375,376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст.ст.256,1048,1050 ЦК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2019 року скасувати.

Публічному акціонерному товариству «Банк Національний кредит» у задоволенні позову до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитом у сумі 12035,99 грн. та процентів за період з 20 травня по 18 серпня 2015 року у сумі 1780,67 грн. відмовити за пропуском строку позовної давності.

Публічному акціонерному товариству «Банк Національний кредит» у задоволенні позову до ОСОБА_5 про стягнення процентів у сумі 25586,5грн. відмовити за безпідставністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариств «Банк Національний кредит» на користь ОСОБА_5 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2881(дві тисячі вісімсот вісімдесят одну)грн.50коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит», 01032, м.Київ, бульвар Тараса Шевченка, 35, код ЄДРПО 20057663

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Повне судове рішення виготовлено 4 лютого 2020 року.

Судді: Н.В.Бондаренко

Н.М.Ковальчук

С.В.Боймиструк