КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Комаревцева Л.В.
Єдиний унікальний номер справи № 753/4339/17
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7833/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар -Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційноюскаргою Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет» імені Вадима Гетьмана про зміну формулювання підстави звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду , дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и в :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Коледжу інформаційних систем Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» (далі - коледж інформаційних систем ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана», коледж) про визнання протиправними дій, зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з вересня 2006 року до 31 січня 2017 року вона працювала у коледжі на посаді викладача та була обрана головою профспілкового бюро коледжу.

Крім того, з 13 червня 2016 року позивач займала посаду голови профспілкового бюро КІСІТ ДВНЗ «КНЕУ імені В.Гетьмана».

Позивач 18 січня 2017 року написала заяву за вхідним номером №1 від 18січня 2017 року з проханням звільнити ії із займаної посади викладача з 20 січня 2017 року відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України в зв`язку з недотриманням умов колективного договору та законодавства про працю, та провести остаточний розрахунок в строки, передбачені ст.116 КЗпП України, в тому числі здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно із ст. 44 КЗпП України, посилаючись на порушення умов колективного договору на 2014-2016 роки між адміністрацією та трудовим колективом ДВНЗ «КНЕУ імені Вадима Гетьмана» прийнятого Конференцією трудового колективу 18 грудня 2013 року.

Однак, 25 січня 2017 року у відділі кадрів позивача було ознайомлено з копією наказу від 18 січня 2017року за №8-к про її звільнення з формулюванням «за власним бажанням з відпрацюванням двох тижнів за ст.38 КЗпП України». У графі «З наказом ознайомлена» позивач написала заперечення та вимогу звільнити її саме за ч.3 ст.38 КЗпП України.

У трудовій книжці позивача підставою звільнення також вказано «звільнена з посади викладача за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України)».

Стосовно порушень умов колективного договору на 2014-2016 роки між адміністрацією та трудовим колективом ДВНЗ «КНЕУ імені В.Гетьмана» прийнятий Конференцією трудового колективу 18 грудня 2013 року та інших діючих нормативних актів позивач зазначила, що при прийняті на роботу, вона не була ознайомлена під розписку з Посадовою інструкцією, Правилами внутрішнього розпорядку, Статутом Університету та Колективним договором, всупереч пункту 2.2. Розділу ІІ. «Організація праці та трудові відносини Колективного договору» колективного договору.

Крім того, пунктом 3.5. Розділу ІІІ. «Оплата та стимулювання праці»Колективного договору, встановлені терміни виплати заробітної плати: за першу половину місяця - 15 числа, за другу - 1 числа наступного місяця, однак вказані терміни неодноразово порушувались, а саме: у вересні 2016 року виплати заробітної плати проводились 16 числа та 30 числа, у жовтні 2016 року виплати заробітної плати проводились 18 числа та 31 числа; у листопаді 2016 року виплати заробітної плати проводились 16 числа та 30 числа; у січні 2017 року виплати заробітної плати проводились 25 числа та 31числа.

В позаучбовий час (після закінчення лекцій до 19.00 години) на педагогічних працівників покладались обов`язки чергування на поверхах учбового закладу, що не відповідає пункту 7, 9 Розділу VI та пункту 3 Розділу ІХ колективного договору на 2014-2016 роки між адміністрацією та трудовим колективом ДВНЗ «КНЕУ імені В.Гетьмана», де зазначено, що охорона будівлі, майна і відповідальність за їх протипожежний і санітарний стан покладається наказом ректора на визначених осіб адміністративно-господарського персоналу Університету.

Стосовно заподіяння моральної шкоди, то позивач вказує що щодо неї створювався моральний та психологічний тиск та приховане спонукання до звільнення; також моральна шкода, виявилась у душевних стражданнях, яких позивач зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї та у приниженні її честі та гідності в особі адміністрації КІСІТ ДВНЗ «КНЕУ імені В.Гетьмана», крім того, в наслідок нервового зриву, позивач перебувала на стаціонарному лікуванні у госпіталі у листопаді 2016 року, яке вона пов`язує зі створенням психологічного тиску особисто на неї, в якості підтверджуючих фактів позивачем надано копію листка непрацездатності за цей період.

Також позивач зазначила, що членами ініціативної групи до МОН України від 10 червня 2016 року за №Д 2327 була надіслана колективна скарга на незаконні дії керівництва коледжу директора ОСОБА_2 з проханням провести перевірку викладених фактів, та 20 липня 2016 року ДО МОН скарга за №К-2315/1, де також йдеться мова про порушення та спричинення тиску на ініціативну групу, членом якої є позивач. Всупереч статтям Закону України «Про звернення громадян», зміст даного листа був вибірково озвучений на педраді від 01 липня 2016 року, та на зауваження позивача, що це суперечить нормам чинного законодавства та є моральним тиском, заступник директора спробував пояснити, що це відповідає законодавству.

Позивач зазначила, що у січні 2017 року було засідання педагогічної ради, де вона вказала на неприпустимість і аморальність поведінки адміністрації, і що надалі на неї, як голову профспілкового бюро, була спроба тиску з вимогою адміністрації негайно надати всі матеріали по діяльності профспілкового бюро коледжу, на що вона відповіла, що ці вимоги виходять за межі повноважень адміністрації, і що після закінчення наради вона зайшла до аудиторії 113 в стані нервового збудження, де ії очікував чоловік ОСОБА_3 , та між ними відбулась розмова, що є нагальна потреба залишити цей навчальний заклад за для збереження власного здров`я, і що дії адміністрації завдали ії душевних страждань.

У квітні 2017 року ОСОБА_1 подала заяву про усунення недоліків позовної заяви, де зазначила відповідачем Державний вищий навчальний заклад «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана», і з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати протиправними дії Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» (далі - ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана», університет) щодо визначення правової підстави розірвання трудового договору, зобов`язати ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» змінити формулювання причин звільнення з частини першої статті 38 КЗпП України на частину третю статті 38 КЗпП України, стягнути з роботодавця на її користь невиплачену після звільнення вихідну допомогу у сумі 17 652,80 грн та відшкодувати завдану їй моральну шкоду в сумі 10 000 грн , яка полягає в тиску на неї адміністрацією коледжу, що призвело до погіршання її стану здоров`я, моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Змінено підставу звільнення ОСОБА_1 зі «звільнена з посади викладача за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України) на «звільнена з посади викладача згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України». В іншій частині позову відмовлено .

Стягнуто з відповідача на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 17 493,75 грн та моральну шкоду у сумі 5 000 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача з підстав, які суперечать змісту поданої нею заяви, є незаконним, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для зміни підстави звільнення ОСОБА_1 зі «звільнена з посади викладача за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України) на «звільнена з посади викладача згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України».

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога на підставі статті 44 КЗпП України, оскільки відповідач допустив порушення законодавства України про працю та умов колективного договору ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» на 2014-2016 роки в частині строків виплати заробітної плати та запровадження для співробітників коледжу чергування на поверхах учбового закладу у позаучбовий час.

Установивши, що відповідач допустив порушення трудового законодавства України, врахувавши засади розумності та справедливості, суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, та постановити нове рішення , яким відмовити у задоволенні поову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається, зокрема, що порушення судом процесуального права полягає в прийнятті позову ОСОБА_1 , який не відповідає вимогам закону і університет не є належним відповідачем,оскільки позивачка працювала в коледжі, який є структурним підрозділом університету, її роботодавцем та податковим агентом. Судом також, на думку відповідача, порушено принцип оцінки доказів та безпідставно взято до уваги висновок експерта технічного дослідження копії колективного договору за 2015-2018 роки, укладеного між трудовим колективом та адміністрацією коледжу та не досліджено належно та безпосередньо сам зміст колективного договору. Окрім цього, суд мав ухвалити заочне рішення,оскільки відповідач належно повідомлявся про розгляд справи, але в судове засідання не з`явився.

Порушення норм матеріального права, на думку відповідача, полягає в тому, що з боку відповідача не було допущено жодних порушень а ні трудового законодавства, а ні колективного договору коледжу, оскільки заробітна плата позивачці виплачувалась без порушень та вчасно. Окрім цього,відповідач посилається на те, що у суду не було підстав для стягнення на користь позивачки моральної шкоди, оскільки такі вимоги нею не доведені. Крім того, вона як голова профспілкового організації недобросовісно і несумлінно ставилась до своїх посадових обов'язків.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 27 червня 2018 року апеляційну скаргу ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Коледжу інформаційних систем і технологій ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» щодо визначення правової підстави звільнення ОСОБА_1 - «за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України)» та визнано незаконним наказ Коледжу інформаційних систем і технологій ДВНЗ «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» від 18 січня 2017 року № 8-к про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України).

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та визнаючи протиправними дії коледжу щодо визначення правової підстави звільнення ОСОБА_1 - «за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України)», суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідач не вправі змінювати підставу розірвання трудового договору на частину першу статті 38 КЗпП України за відсутності на те волевиявлення позивача.

Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні інших позовних вимог позивача, а саме щодо зобов`язання відповідача змінити у трудовій книжці підстави звільнення, стягнення вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди.

Постановою Верховного Суду від 25 березня 2020 року постанову Апеляційного суду м . Києва від 27 червня 2018 року скасовано, справу направлено новий розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії відкриття апеляційного провадження .

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язків.

Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України сторони булисвоєчасно повідомлені про день та час розгляду справи на 20 серпня 2020 року , 22 вересня 2020 року за адресами зазначеними в матеріалах справи. Заяв щодо зміни місця проживання або місцезнаходження, про причини неявки в судове засідання від сторін до апеляційного суду не надходило.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особи, які приймають участь у справі, належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, доказів поважності своєї неявки сторони суду не надали, тому колегія суддів вважає, що причини неявки сторін не можуть бути визнані судом поважними.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 працювала в структурному підрозділі відповідача з вересня 2006 року по 31 липня 2017 року( т. 1 а.с. 16-22) .

Позивач 18 січня 2017 року звернулась до директора КІСІТ ДВНЗ «Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана`Грицака Н.Ю. із заявою про звільнення з займаної посади викладача з 20 січн 2017 року відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України (Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.)

Наказом № 8-к від 18 січня 2017 року Коледжу інформаційних систем і технологій ДВНЗ « Київського національного економічного університету імені Вадима Гетьмана» ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням з 31 січня 2017 року ( ст.38 КЗпП України) . ( т. 1 а.с.94) .

Судом також встановлено, що відповідачем порушувались, встановлені колективним договором, строки виплати заробітної плати, зокрема: колективним договором, встановлені терміни виплати заробітної плати: за першу половину місяця - 15 числа, за другу - 1 числа наступного місяця, однак: у вересні 2016 року виплати заробітної плати проводились 16 числа та 30 числа, у жовтні 2016 року виплати заробітної плати проводились 18 числа та 31 числа; у листопаді 2016 року виплати заробітної плати проводились 16 числа та 30 числа; у січні 2017 року виплати заробітної плати проводились 25 числа та 31числа.

Крім того, в позаучбовий час (після закінчення лекцій до 19.00 години) на педагогічних працівників покладались обов`язки чергування на поверхах учбового закладу, що не відповідає пункту 7, 9 Розділу VI та пункту 3 Розділу ІХ. колективного договору на 2014-2016 роки між адміністрацією та трудовим колективом ДВНЗ «КНЕУ імені В.Гетьмана», де зазначено, що охорона будівлі, майна і відповідальність за їх протипожежний і санітарний стан покладається наказом ректора на визначених осіб адміністративно-господарського персоналу Університету.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата;

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України в справах №6-120цс від 31жовтня 2012 року та №6-цс13 від 22травня 2013 року, які, з точки зору ч.5, ч.6 ст. 13 ЦПК України , є обов`язковими для всіх судів України.

Згідно з даними постановами для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність причини такого порушення та його істотність.

Виходячи з викладеного, звільнення позивача з підстав, які суперечать змісту поданої нею заяви, судпершої інстанції правильно вважав,що дії відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 з інших підстав є незаконними, а тому її вимоги в цій частині є обгрунтованими .

Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Правильним є і висновок суду в частині стягнення вихідної допомоги з відповідача вихідної допомоги в порядку, визначеному ст.44 КЗпП України.

Згідно довідки КІСІТ ДВНЗ «КНЕУ імені В.Гетьмана» за два повні місяці перед звільненням ОСОБА_1 було нараховано за грудень 2016 року 7385,91 грн та за січень 2017 року 8355,12 грн заробітної плати. Тобто, середньомісячний заробіток, розрахований відповідно п.2, п.3, підпунктом б п.4, п. 8 , абзац 1 п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100, складає 5831,25грн.

Таким чином сума вихідної допомоги , яка підлягає стягненню становить суму 17493,75 грн (5831,25грн х3 = 17493,75 грн).

За наявності факту порушень законодавства про працю працівник має підстави для реалізації передбаченого ч. 3 ст. 38 КЗпП України права на розірвання трудового договору у визначений ним строк з отриманням вихідної допомоги.

Відповідачем не було спростовано ні в суді першої інстанції , ні в апеляційній скарзі доводи позивача щодо порушення законодавства про працю та порушення умов колективного договору на 2014-2016 роки між адміністрацією та трудовим колективом ДВНЗ «КНЕУ імені В.Гетьмана» прийнятого Конференцією трудового колективу 18 грудня 2013 року в частині строків виплати заробітної плати, та чергування співробітників коледжу в позаучбовий час.

Відшкодування працівнику моральної шкоди в зв`язку з порушенням його трудових прав врегульовано ст.237-1 КЗпП України.

Крім того ,згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За змістом ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

За таких обставин, при вирішенні спору щодо відшкодування моральної шкоди суд обов`язково повинен з`ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

У п. 13 даної постанови роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позову про стягнення моральної шкоди цілком відповідає засадам розумності та справедливості,суд, достатнім для відновлення порушеного права позивача .

Відповідно до пункту 1.5 Статуту Університету (погодженого Конференцією трудового колективу Університету від 24 травня 2016 року , протокол №2, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 06 липня 2016 року №790), Коледж інформаційних систем і технологій Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» (далі - Коледж) є відокремленим структурним підрозділом (філією) Університету.

Пунктами 1, 3, 4 та 5 статті 95 Цивільного кодексу України визначено, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру».

Поняття коледжу визначено Законом України «Про вищу освіту»( в редакції на час виниклих правовідносин) . Так, підпунктом 3 пункту 1 статті 28 Заокну України «Про вищу освіту»: «Коледж - галузевий вищий навчальний заклад або структурний підрозділ університету, академії чи інституту, що провадить освітню діяльність, пов`язану із здобуттям ступенів молодшого бакалавра та/або бакалавра, проводить прикладні наукові дослідження. Коледж також має право здійснювати підготовку фахівців освітньо- кваліфікаційного рівня молодшого спеціаліста. Відомості про коледж, який є структурним підрозділом університету, академії чи інституту, включаються до Єдиної державної електронної бази з питань освіти».

Пунктом 9 статті 33 Закону України «Про вищу освіту» визначено, що: «Філія - це територіально відокремлений структурний підрозділ вищого навчального закладу, що утворюється з метою задоволення потреб регіонального ринку праці у відповідних фахівцях та наближення місця навчання здобувачів вищої освіти до їх місця проживання. Філія не є юридичною особою і діє на підставі затвердженого вищим навчальним закладом положення та відповідно до отриманої ліцензії на провадження освітньої діяльності. Філію очолює керівник, який підпорядкований керівнику вищого навчального закладу і діє на підставі відповідного доручення. Відомості про філію вищого навчального закладу вносяться до Єдиної державної електронної бази з питань освіти».

Пунктом 1 статті 32 Закону України «Про вищу освіту» визначено: «Діяльність вищого навчального закладу провадиться на принципах:

1) автономії та самоврядування;

2) розмежування прав, повноважень і відповідальності засновника (засновників), державних органів та органів місцевого самоврядування, до сфери управління яких належить вищий навчальний заклад, органів управління вищого навчального закладу та його структурних підрозділів;

3) поєднання колегіальних та єдиноначальних засад;

4) незалежності від політичних партій, громадських і релігійних організацій (крім вищих духовних навчальних закладів)».

Таким чином доводи апелянта, що він є неналежним відповідачем є безпідставними, не грунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України відповідач не надав належних і допустимих доказів на спростування доводів позивача, та на підтвердження доводів своїх заперечень.

Перевіряючи законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст..ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України , колегія суддів,-

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу «Київський національний економічний університет імені Вадима Гетьмана» залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 25 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді