Центральний районний суд м. Миколаєва
____________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.

при секретарі Дудник Г.С.,

за участі представників відповідачів та представника третьої особи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області, Управління патрульної поліції Миколаївської області Департаменту патрульної поліції , третя особа Головне Управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями Управління патрульної поліції Миколаївської області,-

ВСТАНОВИВ:
В грудні 2018 року позивач через свого представника ОСОБА_2 звернувся до Центрального районного суду м.Миколаєва з вищевказаним позовомдо Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області, в якому просив стягнути з ГУ ДК України Миколаївської області з рахунку ГУНП в Миколаївській області кошти у сумі 20 000 грн на його корить в якості компенсації за завдану шкоду, яка складається з реальних збитків : 3000 грн та 4000 грн витрат на винаймання іншого транспортного засобу , 3500 грн упущеної вигоди, 864 грн платежу за послуги спеціального майданчику, а також 9000 грн моральної шкоди .

Позовні вимоги мотивував тим, що 15 листопада 2018 року поліцейським інспектором 1 роди 1 взводу 3 батальону Патрульної поліції Миколаївської області молодшим лейтенантом поліції Фроленко А.В. безпідставно уло затримано та поставлено на спеціальний майданчик автомобіль марки "MERSEDES-BENZ 211CDI", д/н НОМЕР_1 , який належить на праві власності іншій особі, але який був під його керуванням і він перевозив на ньому велику партію вантажу на велику суму. При цьому поліцейським не складено на прохання водія протокол та акт опису вантажу автомобіля та не пояснено належним чином причину такого затримання. Проте жодної підстави не було і немає для тимчасового обмеження пересування вказаного автомобіля , в зв`язку з чим ним було подано 20 листопада 2018 року звернення до УПП Миколаївської області про повернення автомобіля, складення аптку огляду та надання ксерокопії рапорта на затримання транспортног засобу.

Керівництвом УПП в Миколаївській області було надано лист від 20.11.2018 , яким підтверджено незаконність дій поліцейського Фроленко А.В. та відсутність протоколу або постанови про затримання ТЗ.

При отриманні автомобіля зі спеціального майданчика ним на протиправну вимогу відповідача було сплачено на рахунок ДП МВС України "Інформ-ресурси" кошти у розмрірі 864 грн , що суперечить вимогам ст. 265-2 КУпАП .

Також в звязку з тривалою затримкою автомобіля він вимушений був винаймати автомобіль з водієм для поїздки в м.миколаїв та на спецмайданчик за автомобілем на суму 3000 грн, також він додатково вигаймав автомобіль для ровезення товару 15.11.2018 року на суму 4000 грн.

Окрім цього він винаймав автомобіль 16.11.2018 та 22.11.2018 року внаслідок чого втратив заробіток у розмірі 3500 грн.

Також внаслідок незаконних дій поліцейського та застосування ним "хитромудрої схеми для заробляння на пересічних громадянах" він зазнав душевних страждань , компенсацію яких оцінює у 9000 грн.

Позивач прохав в зв`язку тим, що йому завдано реальних збитків та моральної шкоди незаконними діями поліцейськогго УПП в Миколаївській області , посилаючись на полложення ст.ст. 22,23,1166,1167,1173, 1174 ЦК України, ст. 8,55,56 Конституції України задовольнити його позов в повному обсязі.

Ухвалою від 02.01.2019 року позовну заяву було залишено без руху, ухвалою від 05.04.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

25 вересня 2019 року на адресу суду надійшов відзив відповідача ГУНП в Миколаївській області , в якому просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позов предявлено до неналежного відповідача , а належним відповідачем є Департамент патрульної поліції . Так, відповідно до ч.1 ст. 15 ЗУ "Про Національну поліцію" територіальні органи поліції утворюють як юридичні особи публічного права в областях, м. Києва та Севастополі , так і міжрегіональні територіальні органи . Постановою КМУ від 16.09.2015 року № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів МВС" було утворено як юридичну особу публічного права Департамент патрульної поліції як межрігіональний територіальний орган Національної поліції .

Згідно Положення про Департамент патрульної поліції , затв. Наказом Національної поліції Україи від 06.11.2015 № 73 , п. 9 Департамент є юридичною особою публічного права , має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейськоїх служби України . Депрпатамент очолює начальник Департаменту патрульної поліції , який підпорядковується голові НП України.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що тимчасове затримання спірного автомобіля здійснено поліцейським УПП Миколаївської області Фроленко А.В., яке є територіальним відокремленим підрозділом Департаменту патрульної поліції.

01.10.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що незобов`язаний знати про реформи поліції , він звернувся за захистом своїх прав до суду, який і повинен розібратися, з кого стягувати шкоду. Зазначає, що його права були порушені органом державної влади, а саме УПП в Миколаївській області.

Протокольною ухвалою суду від 25.10.2019 року за згодою позивача, фактично викладену у відповіді на відзив, в якості співвідповідача по справі УПП в Миколаївській області .

21 грудня 2019 представник співвідповідача УПП в Миколаївській області надала відзив на позов, в якому просили про відмову у його задоволенні за безпідставністю вимог. Додатково звернули увагу суду на те, що в позові не вірно визначено характер спірних відносин, відсутні докази встановлення в установленому законом порядку неправомірності дій посадових осіб УПП - відповідне рішення суду , а також не залучено ДКС України в якості відповідача, але саме на цю установу позивач просить покласти обов`язок щодо списання коштів з казначейського рахунку . Також зазначає/, що рзмір моральної шкоди є явно завищеним. а доказів понесення витрат та упущеної вигоди позивач взагалі не надав.

У судове засідання позивач чи представник позивача не зявилися, позивач на кожне судове засідання надсилав клопотання про розгляд справи у його відсутності.

У судовому засіданні представники відповідачів Головного Управління Національної поліції в Миколаївській області Руснакова Т.А. та Управління патрульної поліції Миколаївської області Департаменту патрульної поліції Тарасюк І.Є. просили відмовити у задволенні позову з викладених у відзивах підстав та у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

Представник третьої особи Хмельницький В.С. просив про відмову у позові.

Вислухавши поясненя учасників процесу, з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно вимог ч. 3 ст. 12 Цивільно-процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільно-процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема,ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

Реалізуючи передбаченест. 64 Конституції Україниправо на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту (аналогічну правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 та від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17).

Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль фургон малотонажний марки "MERSEDES-BENZ 211CDI", д/н НОМЕР_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ НОМЕР_2 .

Згідно Акту огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 15.11.2018 року , складеного поліцейським 1 взводу 1 роти 3 батальону УПП у Миколаївській області молодшого лейтенанта поліції Фроленком Артемом Володимировичем в м.Миколаєві, Хероснське шосе,1 вказаний автомобіль, під керуванням позивача затримано відповідно до інформаційного порталу НАІС-розшук ТЗ.Автомобіль доставлено на спеціальний майданчик за адрсеою миколаївська область, Вітовський райрн, с.Шевченкове.

Згідно товарно-транспортної каладної, на вказаному автомобілі 15.11.2018 року здійснювалося перевезення вантажу з м.Южний Одеської області в м.Херсон, водій ОСОБА_4 , автомобільний первізник ТОВ "Стастек", замовник СПД ОСОБА_5 .

Також позивачем надано дві товарно -транспортні накладні від 16.11.2018 року та 22 листопада 2018 року, де зазначено, що на вказаному автомобілі повинні здійснюватися перевезення вантажу з м.Южний Одеської області в м.Одеса, водій ОСОБА_4 , автомобільний первізник ТОВ "Стасек", замовник ТОВ АКВЕА.

20 листопада 2018 року ОСОБА_3 , звернувся до Патрульної поліції Миколаївської області про повернення автомоблія марки "MERSEDES-BENZ 211CDI", д/н НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності та просив скласти акт огляду, додати фото ТЗ і перлік речей, які перебувають у ньому.

Згідно листа від 20.11.2018 № 20723/41/16/02-2018 Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області на адресу Директора Південної міжрегіональної філії ДП МВС України "Інформ-Ресурси" , за результатами первірки дій працівників УПП в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції було встановлено , що на транспортний засіб марки "MERSEDES-BENZ 211CDI", д/н НОМЕР_1 Южненським міським судом Одеської області накладено арешт, в розшук із затриманням та дсртавленням на спеціальний майданчик цей транспортний засіб не оголошувався. Враховуючи викладене, просили повернути власнику чи водію цей автомобіль.

Згідно листа від 17.12.2018 Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції в Миколаївській області на адресу ОСОБА_3 , проведено службове розслідування за вактом безпідставного затримання та доставлення на спеціальний майданчик вказаного автомобіля молодшим лейтенантом поліції ОСОБА_6 та викладені у скарзі факти знайшли своє підтвердження. До молодшого лейтенанта поліції ОСОБА_7 , застосовано дисциплінарне стягнення.

20 листопада 2018 року вказаний автомобіль був повернутий уповноваженому представнику власника - ОСОБА_2 .

Згідно платіжної квитанції ОСОБА_1 сплатив 864 грн 20.11.2018 року за зберігання транспортного засобу.

Згідно статей 19, 56 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 1, частиною третьою статті 19, статтею 23 Закону України «Про національну поліцію» встановлено, що національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію» Поліцейський зобов`язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався неправомірін дії посадової особи органу державної влади - працівника УПП Миколаївської області .

Статтями 1173, 1174 ЦК України передбачено, щошкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Тобто відповідачем у зазначених категоріях справ є держава Україна, а не посадова особа, орган державної влади чи орган місцевого самоврядування.

Таким чином на відміну від загальної норми ст. 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма ст. 1173 ЦК України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державних органів.

За таких обставин необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Причому неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Суд враховує, що зазначена правова позиція підтримується Верховним Судом (постанова від 27.09.2018 року по справі №757/3239/17-ц).

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно дост..76 ЦПК України доказамиє будь-якідані,на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та іншихобставин, які мають значення дл явирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами :письмовими, речовими іелектронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування .Предметом доказуванняє обставини,що підтверджуютьзаявлені вимогичи запереченняабо маютьінше значеннядля розглядусправи іпідлягають встановленнюпри ухваленнісудового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.80ЦПК Українидостатніми єдокази,які усвоїй сукупностідають змогудійти висновкупро наявністьабо відсутністьобставин справи,які входятьдо предметадоказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі`під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування.

Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно доч. 1 ст. 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зіч. 1 ст. 3 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засада хверховенства права, бути законнимі обґрунтованим. Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріальног оправа із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Ураховуючи положення статті 81 ЦПК України, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Натомість відповідачу потрібно довести відсутність його вини у завданні збитків позивачу.

Протиправна поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці (діях або бездіяльності). Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Під шкодою (збитками) розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.12.2018 у справі № 902/320/17).

В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Враховуючи викладене, вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення матеріальної шкоди ( крім сплати ним коштів за зберігання автомобіля на спецмайданчику у розмріі 864 грн ) є недоведеними, оскільки позивачем на виконання вимог частини третьої статті 12, частини першої статті81 ЦПК України не надано доказів завдання йому майнової шкоди у зазначеному розмірі, а також причинного зв`язку між такою шкодою та протиправною поведінкою відповідача, та позов не підлягає задоволенню.

Так , позивачем не надано суду жодного доказу понесення ним витрат на найм автомобіля 15 листопада 2018 року та в подальшому на загальну суму 7000 грн.

У свою чергу, стосовно позовних вимог про відшкодування збитків у виді 3500 грн упущеної вигоди , суд зазначає таке.

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (наведену правову позицію викладено у постанові Великої палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц і постанові Верховного Суду від 18.11.2019 у справі № 902/761/18 зі спору про відшкодування збитків, що виник з подібних правовідносин).

Отже, саме ОСОБА_1 як позивач та особа, яка стверджує обставину завдання йому неправомірними діями відповідача збитків у виді упущеної вигоди, мав довести належними та допустимими доказами як реальність отримання вигоди у вигляді заробітку 16 та 22 листопада 2018 року перевезенням вантажу на цьому автомобілі, так і розмір цього доходу.

Проте жодних доказів того, що позивач реально міг отримати 3500 грн заробітку за цей пеіод суду не надано взагалі, а саме відсутні будь-яке підтвердження існування як договірних чи трудових відносин між позивачем і власником автомобіля, так і докази на підтвердження отримання водієм ОСОБА_1 , доходу від використання цього автомобіля та розміру такого доходу.

За такого, задволенню підлягають лише вимоги щодо відшкодування йому сплачених 864 грн за зберігання автомобіля на спец майданчику, які підтверджені належними доказами , та з огляду навищенаведене підтверджується безпідставна витрата ним цих коштів через неправмомірні дії поліцейського Фроленка А.В.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості, вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача.

При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Закон покладає обов`язок доказування на сторони у справі.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За аткого, оскільки позивачем не обгрунтовано належним чином обсяг та глибину своїх душевних страждань , які він зазначв внаслідок неправомірних дій поліцейського, проте враховуючи, що матерілами справи дійсно підтверджується, що позивач , який здійснював перевезення вантажу на ввіреному йому автомоівблі, був внаслідок дій працівника поліції зупинений та перевана його поїздка, після чого він дійсно був вимушений витрачати свій час та вимушений був сплачувати коштии дя поверненя неправомірно затриманого автомобіля- суд вважає за справедливе та достатнє стягнути на його користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 1000 грн.

Встановивши, що права позивача було порушено внаслідок неправомірних дій працівника УПП в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції , на що розповсюджуються положення ст. 1174 ЦК України, проте вимоги позову заявлені також і до іншої юридичної особи ГУНП в Миколаївській області, тоді як така шкода повинна відшкодовуваться за рахунок держави - суд доходить до висновку про відмову в задволенні позову в частині вимог до ГУНП в Миколаївській області , оскільки вимоги заявлені до неналежного відповідача.

При цьому, задовольняючи частково позов, покладаючи цивільно-правову відповідальність на відповідача Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та ухвалюючи судове рішення на захист порушеного права саме у той спосіб, у який просив позивача, суд враховує, що збитки, спричинені працівниками Управління патрульної поліції Департаменту патрульної поліції, які виконують свої обов`язки відповідно до наданих законодавством повноважень і в рамках Закону України «Про національну поліцію», дійсно компенсуються державою за рахунок державного бюджету, а відповідне рішення суду виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Суд також враховує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛвід 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України , судові витрати покладається за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 12,13, 79-81, 141, 259-265, 273 ЦПК України , суд -

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з держави за рахунок коштів державного бюджету України на користь ОСОБА_1 864 грн матеріальної шкоди та 1000 грн компенсації моральної шкоди, завданих неправомірними діями працівника Управління патрульної поліції Миколаївської області Департаменту патрульної поліції .

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, або який не був присутній при проголошенні рішення суду, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення сууд складено 04.02.2020 року.

Суддя Гуденко О.А.