П О С Т А Н О В А

іменем України

24 вересня 2020 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 24 лютого 2020 року у справі:

- за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором;

- за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувсядо суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 17 березня 2014 року між банком і відповідачкою ОСОБА_1 було укладено договір про надання банківських послуг, який включає анкету-заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою», а також «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачці кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 8500 грн. із сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідач зобов`язався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, має прострочену заборгованість, яка станом на 25 вересня 2018 року становить 20954,58 грн., з яких тіло кредиту - 5528,86 грн., проценти - 5633,02 грн., пеня - 8318,67 грн. та штраф: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 974,03 грн. Посилаючись на ст.ст.1050, 1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути із відповідачки на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 20954,58 грн. та судові витрати.

У листопаді 2018 року відповідачка ОСОБА_1 подала зустрічний позов до АТ КБ «Приватбанк», де просила визнати недійсним договір, укладений між нею та АТ КБ «Приватбанк», стягнути з банку на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн., а також закрити всі відносини між нею і АТ КБ «Приватбанк» та зобов`язати банк

- 2 -

видати довідку про те, що вона не має перед ним жодних зобов`язань, щоб після рішення суду банк не погрожував донараховувати та достягувати проценти.

Зустрічний позов мотивовний тим, що кредитний договір порушує її права як споживача, передбачені ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, їй не було видано примірник договору з чітко визначеними умовами кредитування, затверджений сторонами графік платежів. При укладенні договору банк не надав повної і достовірної інформації про умови кредитування, сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки і абсолютного здорожчання кредиту, а сам договір був укладений з порушенням принципу рівності сторін та загальних засад цивліьного законодавства - справедливості, добросовісності ірозумності, банк в односторонньому порядку включив до умов положення про збільшення позовної давності, які є несправедливими і створюють істотний дисбаланс на шкоду їй як споживачу.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 24 лютого 2020 року у задоволенні первісного позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійним кредитний договір, укладений 17 березня 2014 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» у вигляді заяви № б/н від 17 березня 2014 року. В решті зустрічного позову відмовлено, вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із судовим рішенням, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задоволити вимоги банку в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючисьна невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована тим, що суд прийшов до помилкового висновку про відсутність доказів укладення між сторонами кредитного договору, хоча банк надав на підтвердження цього відповідні докази, а саме: копію анкети-заяви відповідачки, розрахунок боргу, умови та правила надання банківських послуг, тарифи та інші докази, які не спростовані. Суд не врахував, що сторони досягли згоди щодо змісту та форми договору про надання банківських послуг, виконували його, відповідачка активувала і використовував платіжну картку для здійснення платежів майже 5 років, в тому числі поповнювала рахунок, а відтак договір є укладеним між сторонами і згідно ст.629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами. Окрім того, суд не звернув уваги, що спірні правовідносини виникли між сторонами на підставі договору приєднання і регулюються ст.634 ЦК України, згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору. В такому випадку підпис позичальника не потрібен, що в тому числі підтверджує судова практика, зокрема постанови Верховного Суду: від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, згідно яких непідписання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин. Суд не врахував, що позиція відповідачки є суперечливою, оскільки заявляючи вимоги про визнання договору недійсним, відповідачка одночасно вказує на недосягнення згоди щодо усіх істотних умов договору. При вирішенні спору судом не встановлений факт недотримання частин 1-3,5,6 ст.203 ЦК України як і не вбачається з яких підстав договрі визнається недійсним.

Відповідачка ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову банку і задоволив її позов, а доводи апеляційної скарги ПриватБанку є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

- 3 -

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року, встановлений ст.371 ЦПК України строк розгляду апеляційних скарг продовжено на строк дії такого карантину. Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого КМ України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 18 червня 2020 року, встановлені попереднім законом строки закінчуються через 20 днів після набарання чинності цим законом, який набрав чинності 17 липня 2020 року.

Отже, 06 серпня 2020 року строк на який продовжено розгляд апеляційної скарги закінчив перебіг.

В суді апеляційної інстанції представник АТ КБ «ПриватБанк» Хитрова Л.В. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Деснянського районного суду м.Києва як незаконне.

Відповідачка ОСОБА_1 належним чином повідомлена про час розгляду справи, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення 21 серпня 2020 року судової повістки, до суду не з`явилася, причин неявки не повідомила, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 17 березня 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір шляхом підписання відповідачкою анкети-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій зазначено, що відповідачка згідна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку.

Анкета-заява відповідачки про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг не містить відомостей ні про розмір кредитного ліміту, ні про розмір процентів за користування коштами та порядок застосування і розмір штрафних санкцій.

Також судом встановлено, що відповідачка взяті на себе зобов`язання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконує, станом на 25 вересня

- 4 -

2018 року її заборгованість складає 20954,58грн., з яких 5528,86 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 5633,02 грн. - проценти, 8318,67 грн. - пеня, а також штрафи: 500 грн. - фіксована частина, 974,03 грн. -процентна складова.

Задовольняючи вимоги за зустрічним позовом про визнання договору недійсним, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що сторонами не було визначено істотних умов договору - розмір кредитного ліміту та відсутні докази про вручення та ознайомлення зі змістом пам`ятки клієнта, яка містить Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування. З огляду на викладене та враховуючи ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» наявні підстави для визнання договору недійсним.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, суд відмовив у задоволенні первісного позову АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Вирішуючи спір, суд не врахував, що недосягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору не є підставою для визнання його недійсним, а свідчить про його неукладення, тобто договір є таким, що не відбувся. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено (п.7.17-7.18 постанови Великої Палити Верховного Суду України від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц). Отже, висновки суду в цій частині є непослідовними та суперечливими. Це по-перше.

По-друге, згідно із ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. (п.7.3 постанови Великої Палити Верховного Суду України від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц)

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду ( ч.1 ст.638 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка 17 березня 2014 року з метою отримання банківських послуг звернула до АТ КБ «ПриватБанк», та заповнила і підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

- 5 -

У заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами банку до укладення договору і згодна з його умовами.

Підписана відповідачкою анкета-заява містить докладну інформацію щодо особи позичальниці, зокрема дату її народження, РНОКПП, дівоче прізвище матері, серію, номер паспорта і дату його видачі, адресу проживання, номер мобільного телефону. Відомості в анкеті-заяві повністю відповідають наданій банком копії паспорта відповідачки.

В результаті досягнення домовленості між сторонами щодо надання кредиту відповідачка отримала кредитну картку «Універсальна», що в тому числі підтвердила у зустрічному позові, яку активувала за допомогою відповідного коду, наданого їй банком.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, доданого банком до позовної заяви, відповідачка в період із 27 березня 2014 року по 11 серпня 2018 року, тобто більше 4-х років активно користувалася кредитною карткою, використовувала кредитні кошти, в тому числі неодноразово поповнювала картковий рахунок на значні суми від 5000 грн. до 7000 грн., а також на суми, які перевищують 10000 грн. Відповідачка щомісяця здійснювала за допомогою платіжної карки операції по використанню кредиту і поверненню коштів. Останнє поповнення рахунку здійснене відповідачкою 30 травня 2018 року (а.с.4-6).

Окрім того, в матеріалах справи міститься надана банком виписка по карткових рахунках відповідачки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , де чітко відображені як розмір коштів, які використовувала відповідачка, так і місце їх зняття чи розрахунку, зокрема термінали та банкомати із зазначенням населених пунктів та адрес, де вони розташовані, а також розмір сум повернення кредитних коштів (а.с.101-106).

Окрім того, на підтвердження факту укладання договору та отримання двох кредитних карток, банк надав до суду першої інстанції два фотознімки відповідачки, яка тримає у руках відповідні кредитні картки, які їй були видані (а.с.107-108).

Отже, наведені обставини підтверджують факт звернення відповідачки до банку та отримання нею кердитних карток і використання кредитних коштів, що у свою чергу свідчить про виникнення між сторонами прав і обов`язків, які грунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит» і спростовують висновки суду про недоведеність даних обставин.

Відсутність у анкеті-заяві відповідачки розміру кредитного ліміту не свідчить про недосягнення згоди між сторонами з цього приводу, оскільки як вище вказувалося із розрахунку боргу та виписки про рух коштів по картковому рахунку вбачається, що позивачка використовувала кредитні кошти в межах ліміту 8500 грн. і не перевищувала його.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що зміст укладеного між сторонами кредитного договору щодо використання платіжної картки із встановленим кредитним лімітом відрізняється від класичного кредитного договору, за яким позичальнику надається конкретна сума коштів, яку він повертає щомісячними (ануїтетними) платежами чи одноразово. Встановлення кредитного ліміту означає використання коштів в будь-який час без його перевищення.

Наведене у свою чергу спростовує висновки суду про недосягнення згоди між сторонами щодо розміру кредитного ліміту використання коштів.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність

- 6 -

обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в не грунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що первісний позов банку підлягає до часткового задоволення, а зустрічний позов відповідачки не підлягає до задоволенння з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 березня 2014 року відповідачка ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернулася до КБ «Приватбанк» та заповнила і підписала анкету-заяву, на підставі якої банк надав відповідачці грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 8500 грн., що стверджується копією анкети-заяви та копією паспорта.

Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які грунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».

Також, судом встановлено, що відповідачка в період із 27 березня 2014 року по 11 серпня 2018 року, тобто більше 4-х років активно користувалася кредитною карткою, використовувала кредитні кошти, в тому числі неодноразово поповнювала картковий рахунок на значні суми від 5000 грн. до 7000 грн., а також на суми, які перевищують 10000 грн. Відповідачка щомісяця здійснювала за допомогою платіжної карки операції по використанню кредиту і поверненню коштів. Останнє поповнення рахунку здійснене відповідачкою 30 травня 2018 року (а.с.4-6).

Строк дії виданої позивачці платіжної картки № НОМЕР_1 встановлено до січня 2018 року, а картки № НОМЕР_2 до березня 2021 року (а.с.101).

За положеннями ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Оскільки позичальниця ОСОБА_1 скористалася отриманими кредитними коштами для своїх потреб іне повернула їх в повному обсязі, то суд згідно вимог закону стягує із відповідачки на користь банку борг за тілом кредиту у розмірі 5528,86 грн., який виник станом на 25 вересня 2019 року.

Суд відхиляє доводи відповідачки ОСОБА_1 , викладені у відзиві на позов та відзиві на апеляційну скаргу, де остання стверджує про те, що за період із 22 червня 2016 року по 22 квітня 2017 року вона скористалася кредитом лише у розмірі близько 6000 грн. Такі доводи спростовуються наданим банком розрахунком заборгованості та випискою по рахунку, які підтверджують активне використання відповідачкою в період із 27 березня 2014 року по 11 серпня 2018 року кредитних карток, використання кредитних коштів та поповнення рахунку на значні суми.

Це ж стосується доданих відповідачкою як до відзиву на позов, так і до відзиву на апеляційну скаргу виписок по кредиту за період із 22 червня 2016 року по 22 квітня 2017 року, які ніяким чином не спростовуєть надані бакном докази про наявність боргу за тілом кредиту.

- 7 -

Отже, вимоги банку про стягнення фактично отриманих та використаних позичальником коштів, які не повернуті в добровільному порядку, є обгрунтованими і підлягають до задоволення.

Такі висновки узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, погодившись із судовими рішеннями про стягнення із боржника непогашеного тіла кредиту, зазначила, що хоча укладений між сторонами кредитний договір від 18 лютого 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить розміру і строку повернення кредиту, однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, і необхідність їх захисту через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Водночас вимоги банку про стягнення із відповідачки процентів у розмірі 5633,02 грн., пені у розмірі 8318,67 грн. та штрафів: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 974,03 грн. не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

За змістом ст.10561 ЦК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі.

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

Як вище вказувалося в матеріалах справи наявна анкета-заява, на підставі якої відповідачка отримала грошові кошти і яка не містить відомостей про розмір процентів за користування грошовими коштами, що вказує на відсутність між сторонами домовленості про їх розмір, що у свою чергу свідчить про безпідставність застосування банком у розрахунку процентів за користування коштами у розмірі 30 % річних, а також підвищених 34,8 % та 43,2 % річних.

Крім того, у анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, що свідчить про недотримання вимогч.1 ст.547 ЦК

- 8 -

України про укладення у письмовій формі правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання.

За таких обставин з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру сплати процентів та неустойки (штрафу, пені), вимоги банку в цій частині не грунтуються на законі і задоволенню не підлягають.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойкине дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Посилання ПриватБанку в апеляційній скарзі на те, що відмова у стягненні процентів суперечить положенням ч.1 ст.1048, ст.1054 ЦК України, які передбачають сплату процентів за користування грошовими коштами, недоречні, оскільки предметом спору у справі є стягнення процентів, які, як вважає позивач, встановлені договором. Водночас вимог про стягнення процентів за користування коштами, встановлених законом, позивачем не заявлялося.

До таких же висновків прийшла Велика Палата у наведеній вище постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де відмовляючи ПриватБанку у позові про стягнення процентів зазначила, що вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Колегія суддів відхиляє з викладених вище підставдоводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про надання банківських послуг, який включає заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Тарифи банку», в тому числі досягли згоди щодо розміру процентів і неустойки, як такі, що не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Посилання ПриватБанку на те, що конкретні умови кредитування, в тому числі розмір процентів, визначаються Умовами та правилами надання банківських послуг безпідставні, оскільки зазначені Умови не містять підпису відповідачки. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме з цими Умовами ознайомилася, погодилася і мала на увазі відповідачка, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

Саме така правова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.

Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як складову частину спірного кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування

- 9 -

процентів.

Це ж стосується доводів скарги про те, що розмір неустойки (пеня, штраф) визначається Умовами та правилами надання банківських послуг.

Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися в тому числі неустойкою (штрафом, пенею).

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Як вже зазначалося, Умови та правила не містять підпису позичальниці, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов`язання як неустойка (пеня, штраф), що відповідає наведеним вище правовим позиціям Верховного Суду.

Апеляційна скарга містить посилання на неврахування судом того факту, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору приєднання, який регулюється ст.634 ЦК України і згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може запропонувати свої умови договору, а тому відсутність підпису позичальника в умовах не свідчить про неукладення договору.

Колегія суддів відхиляє такі доводи з викладених вище підстав, оскільки підпис відповідачки в умовах відсутній, а позивачем у свою чергу не надано доказів, що саме ці умови або їх відповідна редакція існували чи були чинними на момент написання відповідачем анкети-заяви і не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Такі ж висновки містяться у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може вважатися договором приєднання.

Посилання скаржника на необхідність врахування судової практики Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, згідно яких неознайомлення та непідписання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, безпідставні.

Наведені доводисуперечать положенням процесуального закону з таких міркувань.

З урахуванням логічного й системного тлумачення положень ст.ст.403-404 ЦПК України і ст.ст.13, 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» можна зробити висновок, що у цивільному процесуальному законі визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду.

Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати КЦС - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати - над висновками об`єднаної палати,

- 10 -

палати й колегії суддів КЦС.

Таким чином, у цьому випадку підлягає застосуванню не висновок, що міститься у наведених скаржником постановах колегії суддів КЦС, а висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, який і врахований судом першої інстанції при вирішенні даного спору.

Окрім того, такий висновок відповідає приниципу юридичної визначеності, бо якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

Посилання у скарзі на неможливість застосування вказаної постанови Великої Палати з огляду на наявність в ній інших фактичних обставин ніж в даній справі недоречні, оскільки судом застосовано висновок Великої Палати про застосування норм права, який є визначальним та фундаментальним щодо правової оцінки змісту кредитних правовідносини між банком і позичальником за кредитною карткою, як споживачем фінансових послуг, і не пов`язаний виключно із фактичними обставинами справи, як помилково вважає скаржник.

Апеляційна скарга містить посилання на те, що оскаржуване рішення призводить до нехтування принципами оплатності кредитного договору та наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, самому банку та вцілому порушує стабільність фінансового сектору держави. Наведені доводи носять загальний характер та не спростовують висновків суду про необхідність дотримання сторонами вимог закону щодо форми та змісту кредитного договору при його укладанні та чіткого визначення істотних умов.

Решта доводів апеляційної скарги враховані апеляційним судом при скасуванні рішення та частковому задовленні вимог.

Зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання недійсним договору, укладеного між нею та АТ КБ «Приватбанк», задоволенню не підлягає з викладених вище підстав, а саме з огляду на досягнення згоди між сторонами щодо порядку та умов використання кредитної картки із встановленим кредитним лімітом використання грошових коштів, який тривалий час виконувався сторонами.

При цьому колегія суддів враховує відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру сплати процентів та неустойки (штрафу, пені), викладеної у письмовій формі з підписом сторін, що у свою чергу унеможливлює визнання недійсними умов договору, щодо яких відсутня згода сторін.

Колегія суддів відхиляє як необгрунтовані доводи ОСОБА_2 про наявність підстав для визнання договору недійсним з огляду на порушення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки недотримання кредитодавцем положень ч.2 ст.11 вказаного Закону щодо повної інформації по кредиту є підставою відповідальності встановленої ст.ст.15 і 23 цього Закону (в редакції на час укладання договору між сторонами).

При цьому колегія суддів враховує, що питання визнання недійсними договору врегульовані у ст.ст.18,19 Закону і це можливе з підстав включення до догвоору несправедливих умов, або застосування нечесної підприємницької практики, чого не встановлено.

Колегія суддів вважає необгрунтованими посилання відповідачки у відзиві на апеляційну скаргу на Закон України «Про споживче кредитування», який набрав чинності у червні 2017 року і відповідно не поширюється на спірні правовідносини.

Решта доводів відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 щодо недосягнення

- 11 -

згоди та відсутності підстав для стягнення з неї процентів, пені та штрафів враховані судом при частковому задоволенні первічного позову банку.

Інші вимоги ОСОБА_1 , які є похідними задоволеннню не підлягають як такі, що не грунтуються на законі.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України у зв`язку із скасуванням судового рішення і частковим задоволенням первісного позову суд покладає на відповідачку судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Окрім того, відповідно до ст.141, п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України, суд покладає на відповідачку витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 24 лютого 2020 року скасувати і ухвалити нове, яким позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задоволити частково. Стягнути із ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ вул.Грушевського 1-д, ) заборгованість за кредитним договором у розмірі 5528 гривень 86 коп. та судовий збір у розмірі 463 гривні 68 коп. В решті позову відмовити.

Стягнути ОСОБА_1 (мешкає: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ вул.Грушевського 1-д, ) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1027 гривень 36 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: