ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 січня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/8850/19

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/127/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

із секретарями Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.,

сторони: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Державне підприємство «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 жовтня 2019 року (місце ухвалення м. Чернігів, дата складання повного тексту 24.10.2019) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ДП «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення грошових коштів. В обгрунтування позову посилалась на те, що 11.04.2009 її було прийнято на роботу до відповідача, з січня 2014 року по лютий 2016 року. Працюючи на підприємстві позивач фактично не отримувала заробітну плату, у зв`язку з чим утворилась заборгованість по виплаті заробітної плати за два роки. В подальшому відповідач виплатив заборгованість по основній заробітній платі, але жодної компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати не здійснив.

29.12.2018 за угодою сторін ОСОБА_1 звільнилась з підприємства, компенсації за період 2014-2016 рік при звільненні не отримала.

В позові позивач просить стягнути з ДП «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 11 876, 67 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 54 978, 51 грн, та судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.10.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Чернігівський науково - дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 11876, 67 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 37517, 32 грн, а всього 49 393, 99 грн (виплату вказаних сум провести після утримання податків та інших обов`язкових платежів на користь держави), 7 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 768, 40 грн судового збору, а всього 7768, 40 грн. В іншій частині відмовлено.

Стягнуто з ДП «Чернігівський науково - дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь держави 768, 40 грн.

Рішення суду обґрунтовано наявністю підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати, та наявністю підстав для задоволення частково вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, згідно наданого розрахунку відповідача.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ДП «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 24.10.2019, та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду є необґрунтованим, судом неправильно застосовані норми матеріального права, невраховано аргументи відповідача стосовно пропуску позивачем позовної давності, що встановлена ст. 233 КЗпП України.

В обгрунтування скарги заявник посилається, що ОСОБА_1 було звільнено за угодою сторін з посади завідувача архіву з 29.12.2018, станом на дату звільнення відповідач в повному обсязі здійснив розрахунок з позивачем, заборгованість із заробітної плати перед позивачем станом на дату звільнення відсутня.

Зазначає, що з 29.12.2018 розпочався тримісячний перебіг позовної давності для звернення позивача до суду. Проте, судом не враховано, що строк звернення до суду було пропущено.

Крім того, у скарзі підприємство посилається на те, що виплата індексації за несвоєчасну виплату основної заробітної плати проводилась позивачу, що було включено до розрахункових листів за період з травня по грудень 2014 року, з січня по грудень 2015 року, та в січні лютому 2016 року. Дані суми були включені до суми боргу відповідача перед позивачем та належним чином виплачені.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилається на безпідставність та необгрунтованість апеляційної скарги. Доводи скарги щодо пропуску строку звернення з позовом до суду є неправильними, оскільки компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є складовою заробітної плати, а тому звернення з позовом до суду про стягнення компенсації не обмежена будь-яким строком. Зазначає, що на час розгляду справи відповідач не розрахувався з позивачем в повному обсязі.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що 11.04.2009 ОСОБА_1 була прийнята на роботу до ДП «Чернігівський науково - дослідний та проектний інститут землеустрою», що підтверджується записом № 29 в трудовій книжці (а.с. 14-17), 29.12.2018, згідно запису у трудовій книжці, позивач звільнена з посади завідувача архівом за угодою сторін.

Матеріали справи містять розрахункові листки по заробітній платі з січня 2014 року по грудень 2018 року помісячно (а.с. 19-78).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд послався, що відповідачем по справі не спростовано наявність підстав для стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати, та підстав для задоволення щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі обрахованому відповідачем.

З висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог частково погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи зясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють, проте суд першої інстанції не здійснив розрахунку компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та прийшов до помилкових висновків в частині обгрунтованності сум визначених сторонами до стягнення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. ст. 94, 115, 116 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівнику за виконану роботу, вона виплачується регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Статтею 34 ЗУ «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 2 Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення).

Структуру заробітної плати визначено статтею 2 ЗУ «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата, зокрема, це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Суми індексації заробітної плати та компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати є складовими частинами заробітної плати (додаткова заробітна плата).

У статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Судом першої інстанції було враховано, що за відсутності належним чином спростованих обставин порушення трудового законодавства належними та допустимими доказами, зокрема довідкою про відсутність порушення строків виплати заробітної плати, даних щодо відсутності порушень трудового законодавства, на які посилається позивач у своєму позові, суд обґрунтовано прийшов до висновку про часткове задоволення позову, як в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати, так і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому суд врахував вимоги КЗпП України щодо обовязку відповідача доводити відсутність порушень, на які посилається позивач у своєму позові.

Як вбачається, відповідачем надано належні і допустимі докази, щодо нарахування заробітної плати за спірний період, а саме з січня 2014 по лютий 2016, що підтверджується даними розрахункових листів (а.с. 11-78).

Як роз`яснено п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 24.12.1999, № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", згідно якого задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

В рішенні судом першої інстанції зазначена сума до стягнення, із утриманням із цієї суми податків і обов`язкових платежів, проте не наведено розрахунків належних сум до стягнення.

Отже, суд не навів розрахунок суми компенсації за несвоєчасну сплату заробітної плати, яка підлягає стягненню, а розрахунок компенсації, приведений у позовній заяві позивача, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки для розрахунку такої компенсації позивач не зазначив дохід за кожен місяць заборгованості та дату сплати цієї заборгованності, крім того з врахуванням наданих розрахункових листів досліджених у суді першої інстанції не вбачається можливим визначити дату виплати заборгованності та період на який було затримано виплату заробітної плати.

За правилами, визначеними ст. 3 ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход до уваги не береться).

Таким чином, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні, з врахуванням наведеного розрахунку, а саме: січень 2014 року - 1110,74 грн (заробітна плата), виплачена 15.09.2014 (а.с. 27) х 1,127 (індекс інфляції) = 140,89 грн (сума компенсації);

лютий 2014 року - 672,40 грн (заробітна плата, виплачена двома сумами): 380,00 грн виплачена 06.10.2014 (а.с. 28) х 1,153 = 57,99 грн; 292,40 грн виплачена 20.10.2014 (а.с. 28) х 1,155 = 45,28 грн;

березень 2014 року - 1700,45 грн (заробітна плата, виплачена трьома сумами): 507,60 грн виплачена 20.10.2014 (а.с. 28) х 1,155 = 78,61 грн; 1000 грн виплачена 12.01.2015 (а.с. 31) х 1,212 = 212,10 грн; 192,85 грн виплачена 25.02.2015 (а.с. 32) х 1,316 = 60,92 грн;

квітень 2014 року - 1660,12 грн (заробітна плата виплачена трьома сумами): 107,15 грн виплачена 25.02.2015 (а.с. 32) х 1,274 = 29,35 грн; 100,00 грн виплачена 10.03.2015 (а.с. 33) х 1,274 = 27,39 грн; 1452,97 грн виплачена 28.12.2015 (а.с. 42) х 1,682 = 990,36 грн;

травень 2014 року - 1558,64 грн (заробітна плата), виплачена 29.01.2016 (а.с. 43) х 1,635 = 989,16 грн;

червень 2014 року - з 1199,90 грн (заробітна плата), виплачена 29.01.2016 (а.с. 24, 43) х 1,618 = 742,07 грн;

липень 2014 року - 1924,40 грн (заробітна плата), виплачена 29.01.2016 (а.с. 25, 43) х 1,612 = 1177,73 грн;

серпень 2014 року - 1117,40 грн (заробітна плата), виплачена 29.01.2016 (а.с. 26, 43) х 1,599 = 669,55 грн;

вересень 2014 року - 1129,04 грн (заробітна плата), виплачена 29.01.2016 (а.с. 27, 43) х 1,554 = 625,64 грн;

жовтень 2014 року - 1419,81 грн (заробітна плата), виплачена 29.01.2016 (а.с. 28, 43) х 1,518 = 735,05 грн;

листопад 2014 року - 1447,88 грн (заробітна плата), виплачена 29.01.2016 (а.с. 29, 43) х 1,489 = 708,61 грн;

грудень 2014 року - 1327,86 грн (заробітна плата), виплачена 29.01.2016 (а.с. 30, 43) х 1,446 = 592,26 грн. Всього сума компенсації за 2014 рік склала 7 882,96 грн.

Січень 2015 року - 2119,37 грн (заробітна плата), виплачена 25.04.2016 (а.с. 31, 46) х 1,460 = 975,52 грн;

лютий 2015 року - 1711,04 грн (заробітна плата), виплачена 25.04.2016 (а.с. 32, 46) х 1,387 = 661,81 грн;

березень 2015 року - 1555,48 грн (заробітна плата), виплачена 25.04.2016 (а.с. 33, 46) х 1,252 = 391,38 грн;

квітень 2015 року - 1607,25 грн (заробітна плата), виплачена 25.04.2016 (а.с. 34, 46) х 1,098 = 157,36 грн;

травень 2015 року - 1640,33 грн (заробітна плата), виплачена 05.05.2016 (а.с. 35, 47) х 1,074 = 121,83 грн;

червень 2015 року - 1793,69 грн (заробітна плата), виплачена 11.05.2016 (а.с. 36, 47) х 1,070 = 125,55 грн;

липень 2015 року - 1899,75 грн (заробітна плата), виплачена 11.05.2016 (а.с. 37, 47) х 1,081 = 153,50 грн;

серпень 2015 року - 828,75 грн (заробітна плата), виплачена 11.05.2016 (а.с. 38, 47) х 1,090 = 74,19 грн;

вересень 2015 року - 1843,75 грн (заробітна плата), виплачена 11.05.2016 (а.с. 39, 47) х 1,065 = 119,89 грн;

жовтень 2015 року - 1854,77 грн (заробітна плата), виплачена 11.05.2016 (а.с. 40, 47) х 1,079 = 146,62 грн;

листопад 2015 року 1753,94 грн (заробітна плата), виплачена 11.12.2015 (а.с. 41, 42) х 1,000 = 0,00 грн;

грудень 2015 року - 1666,44 грн (заробітна плата), виплачена 29.12.2015 (а.с. 42) х 1,000 = 0,00 грн. Всього сума компенсації за 2015 рік склала 2 927, 65 грн, всього за заявлений період 10810,61 грн.

За січень та лютий 2016 року заробітна була виплачена на початку наступного місяця за місяцем нарахування заробітної плати, тобто не виникло право у позивача на компенсацію (а.с. 44,45).

Таким чином, до стягнення з ДП «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 підлягає компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, яка обраховується згідно наданих розрахункових листів до суду апеляційної інстанції із назначенням періодів та даних виплати заборгованості по заробітній платі та самого розрахунку виплат по заробітній платі ОСОБА_1 (а.с. 148-185), тобто в межах заявлених вимог за період з січня 2014 по лютий 2016 року, як це визначено у позовній заяві.

Отже, рішенння суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру до стягнення з ДП «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, в бік зменшення з врахуванням приведених розрахунків з 11876, 67 грн до 10810,61 грн.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 № 9-рп/2013 року згідно якого у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012, дає підстави для висновку про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом наведене враховано та правильним є висновок, що оскільки станом на день звільнення позивача із займаної посади, відповідач не провів виплату всіх належних сум, а саме не сплачено компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, то слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 523/18850/14-ц зроблено висновок, що «відповідно до пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок) основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу».

Так, визначивши до розрахунку заробітну плату за останні два місяці листопад та грудень 2018 року, суд першої інстанції не врахував, що грудень позивачка працювала не повнимй місяць та не перевірив правильність обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню на користь позивача.

Відповідно до наданої довідки про доходи ОСОБА_1 за два останні повні відпрацьовані місяці перед звільненням, а саме жовтень та листопад 2014 року середньоденна заробітна плата складає 260,39 грн (3800,00 +7657,07)/(22+22) = 260,39 грн.

З позову вбачається, що вимоги позивачем заявлені за період 129 днів, які слід рахувати з дня звільненя, тобто середньоденний заробіток, визначений складав 260,39 грн, а тому середній заробіток за весь час затримки розрахунку складає 33590,31 грн (129 роб. дні х 260, 39 грн).

З врахуванням наведеного сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню з 37517,32 грн до 33590,31 грн.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо не врахування судом першої інстанції обставин пропуску спроку звернення до суду позивачем, оскільки статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України свідчить про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не доведено, що в момент звільнення позивач була обізнана про порушення її права, розрахункові листи були надані на адресу адвоката позивача Лисова Д.О. 16.04.2019, та відповідно завірені особисто позивачем 10.07.2019, до суду позивачка звернулась 06.08.2019, тобто за відсутності інших доказів в матеріалах справи відсутні підстави стверджувати про порушення трьохмісячного строку звернення до суду з врахуванням наведених обставин.

Колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни рішення суду в частині розміру середнього заробітку за весь час затримки, який підлягає стягненню та визначенням суми компенсації втрати частини заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача з зазначених підстав.

Разом з тим, є безпідставними доводи апеляційної скарги що виплата індексації за несвоєчасну виплату основної заробітної плати проводилась позивачу, що було включено до розрахункових листів за період з травня по грудень 2014 року, з січня по грудень 2015 року, та в січні лютому 2016 року. Дані суми були включені до суми боргу відповідача перед позивачем та належним чином виплачені, оскільки відповідач посилається на виплату індексації, яка нараховується відповідно до порядку проведення індексації грошових доходів населення, проте позивачем заявлено вимоги щодо компенсації, яка передбачена ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Відповідно до п. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.ч. 1, 6, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та адвокатом Лисовим Д.О. 20.03.2019 було укладено договір про надання правової допомоги (а.с. 83-85).

Згідно Звіту про виконану роботу за договором про надання правової допомоги від 20.03.2019 вартість робіт виконаних адвокатом станом на 19.09.2019 склала 7000,00 грн (а.с. 41), у підтвердження сплати витрат на професійну правничу допомогу надано квитанцію про сплату на суму 7000,00 грн (а.с. 40).

Так, враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ДП «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про стягнення грошових коштів підлягає задоволенню частково, колегія суддів апеляційного суду вважає, що стягнуті судом першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн слід зменшити до 3000,00 грн, враховуючи розгляд справи в порядку спрощеного провадження та обсяг наданих послуг, згідно акту виконаних робіт.

Оскільки апеляційна скарга задовольняється частково, рішення місцевого суду змінюється судом апеляційної інстанції, зменшенню підлягає розмір стягнутого судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції з ДП «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 з 768,40 грн до 507,14 грн, та скасуванню в частині стягнення з відповідача на користь держави 768, 40 грн, виходячи з вимог майнового характеру на загальну суму визначену позивачем 66855,18 грн, за розгляд справи в суді апеляційної інстанції відповідачу за рахунок держави слід компенсувати сплачений судовий збір в сумі 115,26 грн, та стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, враховуючи пропорційність задоволених вимог.

18.12.2019 представником ОСОБА_1 ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції було надано звіт адвоката про виконану роботу за договором про надання правової допомоги від 20.03.2019, згідно якого вартість робіт виконаних адвокатом станом на 18.12.2019 становить 2000,00 грн (а.с. 141), у підтвердження сплати надано квитанцію (а.с. 139) на суму 2000,00 грн.

З врахуванням наведено слід стягнути з ДП «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції в сумі 1800,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Чернігівський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 жовтня 2019 року в частині визначення до стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, загальної суми та розподілу судових витрат між сторонами змінити, зменшивши до стягнення з Державного підприємства «Чернігівський науково - дослідний та проектний інститут землеустрою» (м. Чернігів, вул. П`ятницька, 11 А, ідентифікаційний код юридичної особи 00709804) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати з 11876, 67 грн до 10810,61грн, середнього заробітоку за час затримки розрахунку при звільненні з 37517,32 грн до 33590,31, загальну суму коштів до стягнення з 49 393,99 грн до 44 400,92 грн (без утримання податків та інших обов`язкових платежів) та витрат на професійну правничу допомогу з 7000 до 3000,00 грн та судового збору з 768,40 грн до 507,14 грн, загальну суму судових витрат з 7768,40 грн до 3507,14 грн.

Скасувати рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 24 жовтня 2019 року в частині стягнення з Державного підприємства «Чернігівський науково - дослідний та проектний інститут землеустрою» на користь держави 768, 40 грн.

У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати Державному підприємству «Чернігівський науково - дослідний та проектний інститут землеустрою» судовий збір сплачений за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 115,26 грн за рахунок держави у порядку, втановленому КМУ.

Стягнути з Державного підприємства «Чернігівський науково - дослідний та проектний інститут землеустрою» (м. Чернігів, вул. П`ятницька, 11 А, ідентифікаційний код юридичної особи 00709804) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 ) витрати на правову допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції в сумі 1800,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст рішення складено 31.01.2020.

Головуючий Судді :