КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Рибак М.А.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7819/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: державний реєстратор Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Макаров Олег Вячеславович про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за Договором про іпотечний кредит № MRTG-63, між ним та Товариство з обмеженою відповідальністю «Унікредит Банк» 05 березня 2007 року було укладено іпотечний договір № MRTG-63/S, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З., зареєстрований в реєстрі за № 610, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 .

Позивач вказував, що 10 травня 2019 року його представник отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що 21 листопада 2018 року державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Макаровим О.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44177570, відповідно до якого АТ «Укрсоцбанк» на підставі договору іпотеки набув право власності на квартиру.

Разом із тим, як зазначав позивач, відповідно до умов іпотечного договору відповідач згідно із ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки, мав право набути право власності на квартиру виключно на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який між сторонами не укладався; на квартиру поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; на момент переходу права власності відповідачем не здійснювалась оцінка предмета іпотеки; позивач всупереч ст.35 Закону України «Про іпотеку» не отримував вимогу про усунення порушень за договором з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 зазначає, що набуття відповідачем права власності на квартиру є неправомірним, у зв`язку із чим вважав, що оскаржуване рішення державного реєстратора має бути скасоване.

ОСОБА_1 просив суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44177570 прийняте 21 листопада 2018 року державним реєстратором Макаровим О.В., яким зареєстроване право власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає, що оскаржуване рішення було ухвалено без врахування висновку Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а про неможливість звернення стягнення на майно, що підлягає під критерії, визначені Законом України «Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», без згоди власника, незважаючи на наявність у іпотечному договорі відповідного застереження.

Апелянт наголошує, що площа квартири 76,80 кв.м , дана квартир є єдиним житлом позивача і його малолітніх дітей. Окрім того, вказана квартира підпадає під критерії майна, яке згідно із Законом України «Про мораторій стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово відчужене без згоди самого позивача, а останній такої згоди не надавав. У зв`язку з чим апелянт вважає, що набуття відповідачем права власності на квартиру шляхом внесення державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Макаровим О.В.відповідних змін до Державного реєстру прав на нерухоме майно є незаконним.

Апелянт вказує, що судом не правильно було витлумачено положення статті 36, 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції станом на 12 травня 2006 року. Помилково зроблено висновок про те, що наявність у іпотечному договорі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя є достатньою правовою підставою для набуття відповідачем права власності на квартиру, у зв`язку з чим таке набуття не потребує укладення між сторонами окремого договору.

ОСОБА_1 зазначає, що підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя з метою задоволення своїх вимог, проте Законом було введено тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без його згоди на таке відчуження.

Зокрема, апелянт посилається на те, що відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 12 травня 2006 року, яка була чинною на момент укладення договору, було передбачено, що «… Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.». З наведеного вбачається, що право власності на предмет іпотеки може бути набуте іпотекодержателем виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 44177570, прийняте 21 листопада 2018 року державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Макаровим О.В., яким зареєстровано право власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; покласти судові витрати на відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник позивача Гудзера Т.С. підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити яке обґрунтовану.

Представник АТ «Альфа-Банк» заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення місцевого суду без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , мотивував своє рішення тим, що у договорі іпотеки від 05 березня 2007 року, укладеного між сторонами, було передбачено відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, на підставі якого за банком і було зареєстровано право власності на належний позивачу на праві власності предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , оскільки позичальник ОСОБА_1 не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, які забезпечені цією іпотекою. При цьому вказано, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в поряду статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).

Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 05 березня 2007 року між ТОВ «УніКредит Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №MRTG-63, відповідно до якого банк зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 267 694 долара США, а позичальник зобов`язується прийняти, використати за цільовим призначенням, передбаченим п.1.2 цього Договору, та повернути кредит у сумі 267 694 долара США, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12% процентів річних та інші обов`язкові платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором (а.с.13-17, т.1).

Відповідно до п.1.2 вказаного договору кредит надається строком на 20 років з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 05 березня 2027 року на покупку квартири АДРЕСА_1 , та складається з трьох жилих кімнат.

Окрім того, 05 березня 2007 року між ТОВ «УніКредит Банк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № MRTG-63/S, згідно із яким для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем зобов`язань, визначених у статті 3 цього договору, іпотекодавець цим надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, визначене у статті 2 цього договору (а.с.18-23, т.1).

Відповідно до положень п.2.1 вказаного договору, предметом іпотеки за цим договором є квартира АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченого 05 березня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. за реєстровим №606.

В пункті 2.1.1. вказаного договору вказано, що предмет іпотеки складається із трьох жилих кімнат. Загальна площа предмета іпотеки становить 76,80 кв.м., жила площа - 52,80 кв.м., згідно з довідкою-характеристикою №1215648, виданою «Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 20 грудня 2006 року, балансова вартість предмета іпотеки становить 3705,64 грн.

Вказаним договором сторони також погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі : рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору в порядку, встановленому законодавством України (в т.ч. статтею 37 Закону України «Про іпотеку») та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому законодавством України (в т.ч. статтею 38 Закону України «Про іпотеку») та умовами цього договору (стаття 9 Іпотечного договору).

Згідно п.9.3. договору за рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватися в позасудовому порядку, зокрема шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до наведених нижче умов.

ОСОБА_1 не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання, у зв`язку із чим банк листом від 01 червня 2018 року №13.2-03/449 повідомив його про те, що останній має у тридцяти денний строк з дня отримання даної вимоги усунути порушення умов договору про іпотечний кредит № MRTG-63 від 05 березня 2007 року та погасити заборгованість перед ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі 301 151,73 долара США. Вказано, що у випадку непогашення заборгованості у вказаний строк банком буде звернуто стягнення на майно, що було передано в іпотеку, згідно з договором № MRTG-63/S від 05 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Русанюком З.З. та зареєстровано в реєстрі за №610, шляхом передачі іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку» (а.с.98, т.1).

В матеріалах справи також міститься копія рекомендованого повідомлення, з якої вбачається, що ОСОБА_1 отримав вказану вище вимогу банку особисто 18 червня 2018 року (а.с.99, т.1).

В подальшому, 21 листопада 2018 року державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Макаровим О.В. було зареєстровано право власності на спірну квартиру за банком на підставі застереження, що міститься в договорі іпотеки(а.с.24-24 т.1).

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із статтею 3 вказаного закону іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

За приписами ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Відповідно до статті 37 вказаного закону (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Згідно із статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Таким чином, умовами іпотечного договору, укладеного між сторонами, від 05 березня 2007 року, зокрема п.7.1.5.-7.1.6 передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадках, якщо при настанні строку виконання зобов`язання (або тієї чи іншої частини) воно не буде виконано, а також у разі порушення іпотекодавцем зобов`язання за кредитним договором чи іпотекодавцем за цим договором, а також інших обов`язків іпотекодавця, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язання, а в разі його невиконання - отримати задоволення своїх вимог з вартості предмета іпотеки.

Окрім того, пунктом 4.4. договору про іпотечний кредит MRTG-63 від 05 березня 2007 року передбачено, що виконання позичальником вимог банку щодо дострокового повернення суми кредиту та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати отримання позичальником відповідної вимоги (а.с.15, т.1), що кореспондується із положеннями статті 35 Закону України «Про іпотеку», де вказано, що у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору.

З наведеного слідує, що згідно з умовами договору про іпотечний кредит підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 було направлено письмову вимогу від 01 червня 2018 року про виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит (а.с.98, т.1).

Проте, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Відповідно до п.23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону).

Отже, вказаний вище закон прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття ЗаконуУкраїни «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Так, матеріалами справи підтверджено, що іпотечний кредит було укладено з метою придбання квартири АДРЕСА_1 . Вказаний договір укладено у валюті - 267 694 долара США.

Іпотечним договором № MRTG-63/S від 05 березня 2007 року в пункті 2.1.1. визначено, що предмет іпотеки складається із трьох жилих кімнат. Загальна площа предмета іпотеки становить 76,80 кв.м., жила площа - 52,80 кв.м., згідно з довідкою-характеристикою №1215648, виданою «Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 20 грудня 2006 року, балансова вартість предмета іпотеки становить 3705,64 грн.

Окрім того, відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 22 травня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.37).

Таким чином, вказана квартира підпадає під дію норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки використовується як місце постійного проживання позичальника, загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м., оскільки має лише 76,80 кв.м.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 , яка має площу 76,80 кв.м. та яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов договору іпотечного кредиту від 05 березня 2007 року, укладеного в іноземній валюті.

Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та у постанові Велика Палата Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). Підстав для відступу від вказаного висновку колегія суддів не вбачає.

Так, відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ст. 141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Оскільки за подачу позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 768,40 грн, а за подачу апеляційної скарги 1152,60 грн, що разом становить 1921 грн, то суд апеляційної інстанції стягує вказану суму судового збору з відповідача на користь апелянта.

Також апеляційний суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача щодо покладення на відповідача витрат понесених ним по оплаті правничої допомоги.

Вирішуючи питання стягнення витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходить із такого.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Зазначений висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі ВС у справі № 306/1198/17 від 08 квітня 2020 року.

Як вбачається із матеріалів справи, 10 травня 2019 року між позивачем ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Шенлі» було укладено договір про надання правничої допомоги щодо представництва останнім інтересів позивача у суді за вказаним позовом, що підтверджується відповідним договором та ордером на надання правничої допомоги (а.с.67, 198-199, т.1). На виконання вказаних повноважень вказане адвокатське об`єднання надавало відповідні послуги позивачу, зокрема підготовка до розгляду справи у суді та збір доказів (підготовка та подання позову, заяви про забезпечення позову, клопотання про витребування доказів), підготовка та подання відповіді на відзив, представництво у суді (18 липня 2019 року, 11 вересня 2019 року, 23 жовтня 2019 року, 13 грудня 2019 року).

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

До матеріалів справи було долучено детальний опис робіт (наданих послуг), копії квитанцій №45/1 на суму 15 000 грн, №45/2 на суму 3 000 грн, №45/3 на суму 3000 грн, на загальну суму 21 000 грн (а.с.193-195, т.1).

Разом з тим, відповідно до п.5.1 Договору №45 про надання правничої допомоги від 10 травня 2019 року зазначено, що вартість послуг (винагорода) адвокатського об`єднання становить 30 000 грн.

Пунктом 5.4 вказаного договору передбачено, що залишок винагороди, визначеної в п.5.1. (за вирахуванням коштів, сплачених відповідно до п.5.2., п.5.3. даного договору) клієнт зобов`язаний сплатити адвокатському об`єднанню протягом трьох днів після набрання чинності рішенням суду по справі (а.с.198-199, т.1).

З врахуванням вищенаведеного, а також того, що адвокатом у позовній заяві поданій від імені позивача визначений характер та опис наданих послуг, який відповідає та є співмірним із характером правовідносин, які склалися між сторонами та складністю справи, колегія суддів вважає обґрунтованою суму компенсації правничої допомоги в розмірі 30 000 грн.

Керуючись п.п.1, п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», ст.ст.367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44177570, прийняте 21 листопада 2018 року державним реєстратором Київської філії комунального підприємства «Реєстрація нерухомості» Макаровим Олегом Вячеславовичем, яким зареєстровано право власності Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути з Акціонерного товариства «Альфа-банк» (, 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 1921 грн, а також витрати по оплаті правничої допомоги у розмірі 30 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Мотивований текст постанови виготовлено 12 серпня 2020 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв