справа № 278/725/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Грубіяна Є.О. за участю секретаря Фурман О.А., розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

Заявленими вимогами позивач просить суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав та просив їх повністю задовольнити. Позов мотивовано тим, що відповідач винний у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, а тому має сплатити за це пеню. Заборгованість із сплати аліментів виникла у період часу з 2008 по 2018 роки і складала майже 80 тисяч гривень.

Відповідач та його представник у судовому засіданні вимог не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Свою позицію мотивували тим, що відповідач не знав про існування судового рішення про стягнення з нього аліментів взагалі та, в тому числі, не знав про існування виконавчого провадження. За таких обставин, продовжували представник відповідача та його довіритель, вини останнього у виникненні заборгованості по сплаті аліментів немає, а отже і відсутнє підґрунтя для стягнення пені. Підставами для даної судової тяжби, на переконання сторони відповідача, є особисті неприязні стосунки позивача до відповідача і шантажування.

Заслухав пояснення учасників розгляду, судом встановлено наступні фактичні обставини справи на підставі доказів, поданих сторонами. Суд зауважує, що інших доказів сторонами не подавалось, як і не заявлялось клопотань про необхідність доповнення судового розгляду іншими матеріалами.

Сторони є громадянами України, мають зареєстроване місце проживання та отримували код платників податків (а.с.6-11, т.1). Зокрема, відповідач зареєстрував місце свого проживання 17 липня 1996 року і з того часу такі дані не змінювались. Відомостей про те, що він там тимчасово, або певний час не проживав суду надано не було (а.с.10,32, т. 1).

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до 6 листопада 2007 року, за час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 (а.с.11-12, т. 1).

Виконавчою службою надано розрахунок заборгованості відповідача перед позивачем за сплату аліментів, яка станом на січень 2020 року становила 78 991,13 гривень і виникла у період часу з листопада 2007 року по 16 січня 2018 року (а.с.14-16, т. 1).

13 червня 2008 року заочним рішенням суду з відповідача на користь позивача вирішено стягувати аліменти на утримання спільної дитини в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку в місяць. Дане судове рішення набуло законної сили 24 червня 2008 року (а.с.52-53, т. 1).

Матеріали судової справи про стягнення аліментів містять копію супровідного листа про направлення рішення суду на адресу відповідача ОСОБА_2 (а.с.55, т. 1), але сторони суду не надали документу, який би підтверджував отримання такого судового акту відповідачем у даній справі.

ОСОБА_2 в квітні 2020 року ознайомився із матеріалами виконавчого провадження з приводу стягнення з нього аліментів (а.с.56, т. 1).

У судовій справі про стягнення аліментів проводились чисельні судові засідання, які жодного разу не відвідував ОСОБА_2 , однак протоколи судових засідань у період часу з 7 грудня 2007 року по червень 2008 року містять відмітки про те, що він був належним чином та завчасно повідомлений про їх проведення (а.с. 113-118, т. 1). Сторонами не надавались докази вручення судових повісток або інших викликів до суду у згадуваній справі ОСОБА_2 .

Позивач у період часу з 2008 по 2015 рік перебувала на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення, як особа, що отримувала допомогу в разі ухилення від сплати аліментів другим батьком (а.с. 124-132, т. 1).

Інші матеріали, як то довідка про наявність у відповідача на утриманні батька інваліда І групи, яка досягла 80 років, судом до уваги не приймається, як не належний до предмета доказування (а.с.133, т. 1).

Матеріали виконавчого провадження про стягнення аліментів містять як постанову про відкриття виконавчого провадження, виклики боржника до державного, так і постанови про накладення арешту на його майно. Однак, доказів отримання будь-якого документа виконавчого провадження боржником, не містять. Мало того, за період часу з 2010 по 2020 рік матеріали виконавчого провадження не містять будь-яких відомостей про направлення викликів боржнику. Також матеріали виконавчого провадження містять чисельні заяви стягувача з вимогою надати довідку про відсутність стягнень по аліментам. В лютому 2020 року після вступу у виконавче провадження представника стягувача та спрямування ним заяви про відсутність стягнень дії щодо стягнення аліментів активувались та на майно боржника накладено арешт, заборонено у праві виїзду за кордон і т.п.

17 лютого 2020 року відповідач одним платежем виплатив заборгованість по аліментам та штраф за несвоєчасну їх сплату, а загалом 126 521,70 гривень (а.с.57, т. 1). Після цього, усі обмеження та заборони щодо ОСОБА_2 були зняті та виконавче провадження закінчено.

Свідок ОСОБА_4 суду повідомила, що є теперішньою дружиною відповідача. Фактичні шлюбні стосунки з відповідачем почались із серпня 2015 року. З того часу свідок дізналась про існування у відповідача сина. Останній відвідував місце проживання свідка та відповідача регулярно 2 - 3 рази на тиждень. Постійно сину відповідача батько та/або свідок давали гроші, куплявся одяг. Іншими словами родина відповідача завжди приймала участь у забезпеченні дитини усім необхідним. Ніколи не було розмови між свідком і відповідачем, батьком та сином про наявність аліментів, які батько не платить у зв`язку із чим існує заборгованість. Ніколи свідок не чула претензій від колишньої дружини відповідача щодо необхідності сплачувати аліменти на утримання дитини за рішенням суду, або про існування у зв`язку із цим заборгованості. В кінці 2019 року стосунки між батьком та сином зіпсувались після того, як від останнього пролунала вимога придбати автомобіль. Фінансовий стан родини відповідача не дозволяв задовольнити таку вимогу. В подальшому з`явились арешти на майно та інші обмеження створені виконавчою службою. Дізнавшись про існування виконавчого провадження, родиною відповідача було вирішено сплатити усю заборгованість за рахунок особистих коштів свідка, адже боржник за виконавчим провадженням таких коштів не мав.

Син сторін, будучи визначений особою, яка підлягає допиту як свідок у даній судовій справі та який міг підтвердити або спростувати доводи сторін, в тому числі показання допитаного у справі свідка, відмовився давати показання у справі, керуючись положеннями ст. 63 Конституції України, спрямувавши до суду відповідну нотаріально засвідчену заяву.

Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України.

У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження", максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" (ч. 1 ст. 196 СК України в редакції чинній на час існування спірних правовідносин).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Суд не вважає, що в діях відповідача наявна вина у виникненні заборгованості із сплати аліментів за рішенням суду. Тим самим, суд погоджується з доводами сторони відповідача, що він не знав і не міг знати про існування, як судового рішення так і виконавчого провадження з даного приводу. Іншого в ході розгляду справи сторона позивача не довела.

Не приймаються до уваги судом доводи представника позивача про те, що відповідач був обізнаний про існування судового рішення, а отже знав про необхідність сплачувати аліменти за рішенням суду. Дані доводи зводились до того, що обізнаність ОСОБА_2 підтверджується рішенням суду та протоколами судових засідань, адже в них зазначено, що така особа повідомлена належним чином та завчасно про проведення у ньому судових засідань.

Аналізуючи дані твердження представника відповідача, судом зазначається, що обізнаність про існування судового засідання не свідчить про доведення до відома ОСОБА_2 результатів такого судового розгляду.

Мало того, відмітка у протоколах судових засідань та рішенні суду про фактичну обізнаність про існування судового провадження не підтверджена документально. Нормами процесуального закону, який діяв станом на день розгляду справи регламентувалось, що в разі відсутності особи, яка бере участь у справі за адресою місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їй належним чином (ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України зразка 2004 року та в редакції чинній на час розгляду справи про стягнення аліментів). Таким чином, в разі виконання певного алгоритму дій, законодавством допускалось припущення охарактеризоване словом "вважається" про повідомлення особи, як про існування судового провадження так і про прийняте у ньому судового рішення в той час коли дана особа фактично могла і не знати про це.

Таким чином та в даному конкретному випадку суд дійшов висновку, що хоча судова справа про стягнення аліментів і була розглянута, протоколи та судове рішення містять відмітки про повідомлення відповідача у справі належним чином та завчасно, відповідач фактично не знав про існування такого судового розгляду.

Стосовно вручення ОСОБА_2 копії судового рішення про стягнення аліментів та обізнаності про відкриття і взагалі існування виконавчого провадження з даного приводу суд зазначає наступне. Позивачем не надано і судом не досліджено доказів про належне повідомлення ОСОБА_2 про прийняте рішення. Надана на досліджена копія супровідного листа про направлення примірника рішення суду, на переконання суду, не свідчить про вручення такого документа адресатові. Належним підтвердженням обізнаності ОСОБА_2 про існування зазначеного рішенням суду, суд вважає, було повідомлення відділення зв`язку про вручення поштового відправлення, яке містило судове рішення, або розписка про отримання такого документа особисто чи за дорученням відображеного у судовій справі. Натомість, таких матеріалів суду на дослідження надано не було, а отже і не доведений факт обізнаності відповідача про існування рішення суду про стягнення аліментів.

Те саме стосується і виконавчого провадження. У наданих на дослідження представником відповідача копій виконавчого провадження відсутній жоден документ, який би свідчив про те, що створені державними виконавцями та адресовані відповідачеві матеріали отримувались коли - небудь ОСОБА_2 у період часу з 2008 по січень 2020 року. Твердження представника позивача про те, що у матеріалах виконавчого провадження на той час не передбачалось зберігання поштових повідомлень про вручення кореспонденції судом до уваги не приймається, як голослівне.

Сплата штрафу відповідачем за заборгованість із сплати аліментів в рамках виконавчого провадження, на переконання суду та за відсутності підтвердженого факту про обізнаність щодо існування судового та виконавчих проваджень щодо стягнення аліментів не приймається судом до уваги, як обставина, яка підтверджує винуватість відповідача у виникненні заборгованості із сплати аліментів тобто така, яка ним визнана. Мало того, станом на день отримання вимоги про сплату штрафу боржник у виконавчому провадженні не знайомився з його матеріалами, а сума, виставлена до сплати, йому не деталізувалась.

Навпроти, показання свідка про постійну та систематичну допомогу батька синові, як матеріально, так і натуральним способом, прийняття участі ним і у вихованні сина, відсутність зауважень з боку позивача щодо виконання батьківських обов`язків, відсутність кримінального та адміністративного переслідування відповідача за ухилення від сплати аліментів на утримання дитини у сукупності із зазначеними раніше даними щодо необізнаності відповідача про існування судового та виконавчих проваджень з приводу аліментів дають суду достатні підстави стверджувати про відсутність вини відповідача у виникненні заборгованості із сплати аліментів. Відсутність вини, на переконання суду, виключає правові підстави для стягнення пені за виникнення заборгованості із сплати аліментів. В свою чергу, наявність вини передбачалось усіма редакціями ст. 196 СК України у період часу з відкриття судового провадження про стягнення аліментів так і до закінчення виконавчого провадження.

Показання свідка, допитаного судом, навіть не спростовувалась та не піддавалась сумнівам стороною позивача, а отже у суду немає підстав вважати даний доказ недопустимим і тому відомості, отримані з показань, судом приймаються до уваги при прийнятті рішення. Інформація, отримана з показань свідка, є належною до предмета доказування даного предмета спору та повністю підтверджується зазначеними раніше матеріалами справи.

Постійне та тривале проживання відповідача за однією і тією самою адресою, де компетентними органами проведена ще й реєстрація місця такого проживання, тільки вкотре підкреслюють, суд вважає, правильність зроблених судом висновків щодо законослухняності відповідача та виконання ним усіх вимог законодавства, що стосувались згадуваних правовідносин. Навпроти, дії виконавчої служби щодо згадуваного виконавчого провадження проведені безвідповідально та формально. Так, за адресою місця проживання боржника, зареєстрованого у встановленому законом порядку, жодного разу не здійснювався виїзд державного виконавця в рамках проведення виконавчих дій. Не ініціювалось питання приводу боржника у зв`язку, як стверджують матеріали виконавчого провадження, ігнорування чисельних викликів. Та мало того, не проводився виїзд з метою проведення опису й арешту на виконання рішень про накладання арешту майна боржника.

Така бездіяльність державної виконавчої служби у сукупністю із чисельними заявами стягувача по виконавчому провадженню та позивача у даній справі, щодо отримання довідок про відсутність стягнень по аліментам з метою отримання державної допомоги, на переконання суду, були метою позивача отримувати як допомогу від держави, фактичне утримання від батька, спрямоване на забезпечення потреб дитини та в подальшому відшкодування усієї заборгованості від боржника за більш як десятирічний проміжок часу з частковою виплатою штрафу, сформованого виконавчою службою. Дії щодо останнього, враховуючи зроблені судом висновки у даній судовій справі, були проведені без достатнього законодавчого підґрунтя.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263 - 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 1 жовтня 2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.О. Грубіян