Дата документу 10.08.2020 Справа № 317/3225/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 317/3225/17 Головуючий у 1 інстанції Громова І.Б.
Провадження №22ц/807/1685/20 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 лютого 2020 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог Банк, з урахуванням уточнень, посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 25 серпня 2011 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 4500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві.

Банк виконав взяті на себе зобов`язання та видав кредит. Відповідач порушує умови договору та не проводить в установлений термін оплату за кредитом, станом на 30 червня 2017 року загальна заборгованість за кредитом становить 55647,52 грн., яка складається з: 4523,80 грн. заборгованість за кредитом; 44462,65 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3535 грн. - заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - фіксована частина, 2626,07 грн. штраф (процентна складова).

З урахуванням вищенаведеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості у розмірі 55647,52 грн. та 1600 грн. судових витрат.

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 31 січня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» загальну суму боргу за кредитним договором б/н від 25 серпня 2011 року в розмірі 52521,45 грн. та 1510,12 гр. судових витрат.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 13 листопада 2019 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення. Заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 31 січня 2018 року скасовано.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 18 лютого 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» загальну суму боргу за кредитним договором від 25 серпня 2011 року в розмірі 4523,80 грн. та 1600 грн. судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач в добровільному порядку не погасив суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 4523,80 грн. (тіло кредиту), а тому вимоги позивача в цій частині є обґрунтованими. Разом з тим банк не надав належних та допустимих доказів про досягнення між сторонами згоди про нарахування процентів за користування кредитом. Зазначення у заяві на видачу кредиту про ознайомлення з Умовами надання кредиту, без ідентифікації самих Умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з такою редакцією умов, на якій наполягав банк. Умови та Правила надання банківських послуг, надані банком, підпису відповідача не містять, належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, банком не надано. З огляду на наведене, суд першої інстанції вважав, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині незадоволених вимог, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Зазначають, що на підтвердження того, що сторони погодили оплату процентів за користування кредитними коштами, також розмір процентної ставки, АТ КБ «ПриватБанк» надано до суду заяву-анкету від 25 серпня 2011 року, Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки Універсальна, Contract від 25 серпня 2011 року, які підписані особисто відповідачем. Відповідно до довідки про умови кредитування, сторони погодили, що процентна ставка за користування кредитними коштами складає 1,7 на місяць. Крім того, сторони узгодили, що розмір щомісячного платежу становить 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, що слідує за звітним, а також розмір неустойки (пені та штрафу).

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Також, 14 квітня 2020 року від АТ КБ «ПриватБанк» на адресу суду апеляційної інстанції надійшли пояснення щодо розміру заборгованості за договором. В пояснення зазначено, що надати розрахунок заборгованості ОСОБА_1 з щоденним нарахуванням за договором № б/н від 25 серпня 2011 року, який відповідає визначеним та підписаним Відповідачем у Тарифах Банка від 25 серпня 2011 року умовам кредитування на сьогодні є технічно неможливим. Однак, виходячи з розрахунку заборгованості, наданого Банком до позовної заяви вбачається, що за період з 25 серпня 2011 року по 31 серпня 2014 року включно, Банком нараховувалася відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 20,4% річних, що повністю відповідає підписаним Позичальником Тарифам, а тому за вказаний період нарахуванням процентів здійснено Банком належним чином та правильно, а тому заборгованість за процентами за вказаний період у розмірі 742,86 грн. є правильною, законною і підлягає стягненню. З 01 вересня 2014 року по 30 червня 2017 року проценти нараховуються не за підписаною ставкою 20,4 % річних, а 34,80 % річних з подальшим збільшенням. Втім, з урахуванням того, що за вказаний період Позичальником не було здійснено жодних погашень, заборгованість за процентами ОСОБА_1 за період з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2017 року дорівнює 2650,65 грн. (4523,80 грн. (тіло кредиту) х 20,4% х 1034 (кількість днів у періоді з 01 вересня 2014 року по 30 червня 2017 року)/360 (кількість днів у році)х100%). На підставі зазначеного, заборгованість ОСОБА_1 за договором № б/н від 25 серпня 2011 року перед АТ КБ «ПриватБанк», яка утворилась станом на 30 червня 2017 року та підлягає стягненню дорівнює сумі 9117,31 грн., та складається з: 4523,80 грн. (тіло кредиту вже стягнуто рішенням суду); 3393,51 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1200 грн. - заборгованість з пені за один рік.

Скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 надіслав відзив на апеляційну скаргу, в якій просить рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 лютого 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Посилання скаржника на постанови Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17, від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц, від 19 вересня 2019 року справі № 127/7543/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 382/327/18-ц вважають помилковим, оскільки обставини у справі не є тотожними, зокрема боржником у тих випадках було підписано заяву про встановлення кредитного ліміту, в якій вже була обумовлена процента ставка за користування кредитними коштами, проте, підписана ОСОБА_1 анкета-заява таких відомостей не містить.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вбачається, що рішення в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 4523,80 грн. сторонами не оскаржується, а тому колегією суддів не переглядається.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

На підтвердження своїх вимог АТ КБ «ПриватБанк» додано до позовної заяви анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Довідку про умови кредитування з використання кредитної картки «Кредитка Універсальна» Contract, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, розрахунок заборгованості за договором б/н від 27 жовтня 2010 року, світлокопію паспорту ОСОБА_1 (а.с. 7-33).

Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні вимог щодо стягнення відсотків, пені та комісії, а також штрафів, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження погоджених між сторонами умов про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту. Також, суд першої посилаючись на ст. 61 Конституції України, зазначив про забору подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Колегія суддів не погоджується у повній мірі з таким висновком суду з огляду на таке.

Вірним є висновок суду першої інстанції, що наданий Банком до позовної заяви витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою не може бути прийнятий судом, оскільки за відсутності підпису відповідача у вказаних документах, неможливо встановити, що саме ці умови та правила були запропоновані відповідачу для ознайомлення.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які наведені у витягу з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, та вважає узгодженими банк.

Такі висновки, відповідають правовій позиції, наведеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.

Разом з тим, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

За змістом статті 1056-1 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами у самому договорі).

За матеріалами справи вбачається, що 25 серпня 2011 року ОСОБА_1 підписав Анкету-заяву про приєднання до у мов та правил надання банківських послуг у ПриватБанк, згідно якої, виявив бажання оформити на себе платіжну картку «Кредитна Універсальна» (а.с. 7).

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 на підставі вищезазначеної заяви було видану кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до 04/15 (а.с. 136).

Втім, судом першої інстанції залишено поза увагою, що ОСОБА_1 , підписуючи 25 серпня 20110 року анкету-заяву, також підписав довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, Contract» (а.с. 8), тобто відповідач погодився у письмовому вигляді з умовами кредитування. Укладення між сторонами договору шляхом підписання відповідачем анкети-заяви, відповідає вимогам статей 633, 634 ЦК України щодо порядку укладення договору приєднання, а тому висновки суду про недоведеність укладення між сторонами договору - є безпідставними, оскільки не відповідають матеріалам справи.

В наведеній довідці, сторонами погоджено наступні умови кредитування: тип картки - МasterCard; тип кредитної лінії - відновлювальна; пільговий період (нарахування відсотків здійснюється за ставкою 0,01% річних) - до 55 днів (пільгова ставка дійсна за умови погашення заборгованості до 25 числа наступного місяця); валюта картрахунку: UAH; розмір кредитної лінії - до 15000 грн.; процентна ставка на залишок заборгованості - 1,7% в місяць; комісія за кредитне обслуговування в місяць - 15 грн.; комісія зняття грошових коштів від 5 грн. до 30 грн.; розмір щомісячних платежів (що включають плату за використання кредитних коштів у звітному періоді)- 7% від заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, наступного за звітнім; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - пеня (1)базова відсоткова ставка по договору/30 нараховується за кожний день простроченого кредиту; пеня (2) 1% від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується один раз на місяць, при наявності прострочки по кредиту або відсоткам п`ять і більше днів при виникненні прострочки на суму від 50 грн. и більше (а.с. 8).

Таким чином, заперечення ОСОБА_1 щодо непогодження сторонами при укладенні договору умов кредитування спростовуються матеріалами справи.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що у довідці від 25 серпня 2011 року, яка підписана відповідачем, відсутні дані, що сторонами погоджена відповідальність ОСОБА_1 за порушення зобов`язань за кредитним договором у вигляді сплати штрафів, а тому вимоги позивача в цій частині безпідставні, та задоволенню не підлягають.

Крім того, дослідивши розрахунок, наданий АТ КБ «ПриватБанк» колегією суддів встановлено, що визначений позивачем розмір заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 44462,65 грн. суперечить умовам кредитування, обумовленим сторонами у письмовому вигляді.

Встановлено, що базова ставка за процентами за користування кредитними коштами, зазначена у довідці становить 1,7 % на місяць, що становить 20,4% річних. Проте із розрахунку вбачається, що позивачем нараховувались відсотки як у передбаченому розмірі, так і у підвищеному розмірі, а саме: з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року нарахування відбувалось за відсотковою ставкою у розмірі 34,80 % річних, з 01 квітня 2015 року по 30 червня 2017 року у розмірі 43,20 % річних.

Розрахунок, наданий АТ КБ «ПриватБанк» до суду апеляційної інстанції, відповідно до якого, заборгованість ОСОБА_1 за процентами за період з 25 серпня 2011 року по 30 червня 2017 року становить 3393,51 грн., також не може бути прийнятий колегією суддів з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, та не спростовано матеріалами справи, що строк дії картки № НОМЕР_1 , яка видана ОСОБА_1 на підставі заяви від 25 серпня 2011 року становить до 04/15.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, проценти за користування договором, нараховувались позивачем неправомірно у підвищеному розмірі та після закінчення строку дії договору.

При цьому, колегія суддів не приймає посилання Банку на те, що строк останньої кредитної картки № НОМЕР_2 , виданої ОСОБА_1 07 лютого 2012 року, встановлено до 06/15 року.

За змістом пунктів 2.3., 2.4., 3.3 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 (у редакції, що діяла станом на 25 серпня 2011 року - дату видачі картки № НОМЕР_1 ), спеціальний платіжний засіб є власністю емітента і може передаватись у власність або надаватися в користування клієнту відповідно до умов договору, на підставі якого надається та використовується спеціальний платіжний засіб (далі - договір).

Договір укладається в письмовій формі. Умови договору мають бути викладені державною мовою. Укладення договору іншою мовою здійснюється за домовленістю емітента та клієнта відповідно до законодавства України. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов`язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов`язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку.

Кредитна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням спеціального платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії. Кредитна лінія під операції зі спеціальними платіжними засобами відкривається банком на визначений термін і в межах установленого договором ліміту заборгованості або граничної суми кредитування. Строк дії кредитної лінії, яка відкривається під спеціальні платіжні засоби, установлюється договором. Банк зобов`язаний після виконання взаємних зобов`язань або в разі розірвання чи закінчення терміну дії договору на вимогу користувача видати йому довідку про повернення спеціального платіжного засобу, крім випадків передавання його користувачу у власність, кредиту та процентів за користування ним.

Таким чином, у разі закінчення строку дії кредитної лінії для продовження кредитних відносин між банком та клієнтом, що виникли внаслідок видачі попередньої кредитної картки, має переукладатися кредитний договір на таких самих умовах, на яких він був укладений, з видачею нової платіжної картки під підпис позичальника про її отримання.

Письмового договору між банком та ОСОБА_1 про встановлення кредитного ліміту на платіжну картку № НОМЕР_2 від 07 лютого 2012 року (заяви на видачу кредиту, підписаної відповідачем) матеріали справи не містять.

Отже, обставини щодо перевипуску кредитної платіжної картки № НОМЕР_1 із видачею кредитної картки № НОМЕР_2 не встановлені, а тому колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що кінцевий строк кредитування у справі становить до 04/15 року, що відповідає строку дії картки № НОМЕР_1 .

Таким чином, у справі, яка переглядається, вимоги банку про стягнення процентів після 31 квітня 2015 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

З урахуванням відсутності розрахунку заборгованості, який містив би посилання на процентну ставку в 20,4 % (тобто в межах умов кредитного договору), та в межах дії кредитного договору, тобто до 04/15, відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку вказаної в розрахунку суми процентів (44462,65 грн. які заявлялись у позовній заяві, або 3393,51 грн. про які зазначено у поясненнях щодо розміру заборгованості за договором в апеляційній інстанції).

Вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 3535 грн. за пенею та комісією також не можуть бути задоволені, оскільки нарахування комісії не передбачено погодженими сторонами умовами договору. Окремого розрахунку заборгованості по пені Банком також не надано.

При цьому. Колегія суддів зазначає, що у постанові Верховного Суду по справі справа № 306/486/17 (провадження № 61-34520св18) від 10 жовтня 2019 року Верховний Суд зазначив, що в оцінці поведінки та способу ведення справ позивачем має враховувати, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

За таких обставин, з урахуванням того, що колегія суддів позбавлена самостійно здійснити розрахунок заборгованості на погоджених сторонами умовах у зв`язку з ненаданням позивачем вихідних даних, що є його процесуальним обов`язком, не можуть бути задоволені вимоги АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення відсотків та пені.

Відповідно п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Отже, висновки суду першої інстанції про відсутність доказів про погодження сторонами умов договору кредитування є помилковими і спростовується матеріалами справи, у зв`язку з чим рішення підлягає зміні в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні цих вимог.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 18 лютого 2020 року - змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення відсотків, пені та комісії, а також штрафів.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» тіла кредиту в сумі 4523,80 гривень колегією суддів не переглядалося.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 10серпня 2020 року.

Головуючий:

Судді: