КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/814/2020 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 21 жовтня 2009 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб виданим Відділом реєстрації Актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міського управління юстиції Дніпропетровської обл., актовий запис 684. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської обл. від 29 березня 2018 року шлюб було розірвано.

В період шлюбу сторонами було набуте майно, а саме, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 68,6 кв. м, житловою площею 35,8 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

На час звернення до суду з позовом між сторонами склались конфліктні відносини та відповідач відмовляється в позасудовому порядку вирішити питання про визнання за позивачем права власності на Ѕ частину спірної квартири.

Стороною за договором купівлі-продажу є відповідач, проте даний договір укладався нею в інтересах сім`ї, що підтверджується на думку позивача, його заявою до нотаріуса про надання згоди на укладення відповідачкою договору купівлі-продажу квартири.

Окрім того, на час набуття квартири сторони вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Квартира була куплена за спільні кошти. Тому позивач вважає, що в нього є всі підстави стверджувати, що квартира куплена у шлюбі є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін є рівними.

На підставі викладеного, позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,6 кв. м, житловою площею 35,8 кв.м.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року позов задоволено: в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,6 кв. м, житловою площею 35,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000; в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 68,6 кв. м, житловою площею 35,8 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції невірно встановив підставу набуття відповідачем права власності на спірну квартиру, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу покупцем квартири є саме відповідач у справі. Також судом першої інстанції не було досліджено та не було надано належної правової оцінки відеоматеріалу, з якого вбачається волевиявлення позивача у справі на дарування спірної квартири відповідачу у справі.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу апеляційного суду 23 жовтня 2019 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому зазначено, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки відповідно до п. 1.1. Договору про відступлення прав та обов`язків позивача за згодою ПАТ «ХК «Київміськбуд» передав, а відповідач набула прав та обов`язків за Договором купівлі-продажу майнових прав №11094/РН-К від 02 липня 2015 року, що був укладений між позивачем та ПАТ «ХК «Київміськбуд» на майнові права на об`єкт нерухомого майна, а саме на спірну квартиру. Разом з тим вказаний договір не слід ототожнювати з договором дарування.

Також у відзиві зазначає, що право власності на квартиру було зареєстровано відповідачем 09 березня 2017 року, тобто коли сторони перебували у шлюбі, що доводить належність квартири до спільної сумісної власності подружжя.

На підставі викладеного у відзиві просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

ОСОБА_1 та її представник в судове засідання з`явилися, апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 та його представник в судове засідання з`явилися та просили суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши учасників справи, які з`явилися в судове засідання, доходить висновку що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 з 17 серпня 2007 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб виданим Відділом реєстрації Актів цивільного стану по місту Нікополю Нікопольського міського управління юстиції Дніпропетровської обл., актовий запис 684.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської обл. від 29.03.2018 року шлюб було розірвано.

В період шлюбу сторонами було набуте майно - квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 68,6 кв. м, житловою площею 35,8 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Головко О.С. 09.03.2017 р. за реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000 права власності на ім`я ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбана за час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду, з урахуванням такого.

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 16 січня 2019 р. у справі №725/2488/16-ц, від 31 січня 2019 р. у справі №686/23104/17.

Таким чином, на час ухвалення оспорюваного рішення діяли як норми Сімейного кодексу України щодо презумпції спільності майна, так і наведені вище правові позиції Верховного Суду. Однак суд першої інстанції при ухваленні рішення послався на правові позиції Верховного Суду України, від яких відійшов Верховний Суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи із наведених норм права до предмета доказування за позовом про поділ спільного майна подружжя входить період шлюбу сторін та час набуття майна і саме докази на доведення цих обставин мав надавати позивач. Він подав свідоцтво про реєстрацію шлюбу, а також докази набуття спірної квартири в період шлюбу. Цих доказів було достатньо для доведення його позовних вимог.

Оскільки саме на відповідача, у випадку оспорювання нею презумпції спільності майна, покладається обов`язок надання доказів, які доводять, що майно набуте за її особисті кошти, отже не є спільною сумісною власністю подружжя, відповідач мала надати докази, які спростовують презумпцію спільності майна.

На підтвердження того, що спірна квартира була подарована позивачем відповідач посилається на ту обставину, що Договір про відступлення прав та обов`язків за Договором купівлі-продажу майнових прав №11094/РН-К від 02 липня 2015 року, що був укладений між позивачем та ПАТ «ХК «Київміськбуд» на майнові права на об`єкт нерухомого майна є не чим іншим як договір дарування.

Разом з тим, суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги такі доводи відповідача у справі, оскільки за змістом цього договору відповідачу передавалися лише майнові права на спірну квартиру, а право власності виникло лише після прийняття об`єкта нерухомості до експлуатації та після реєстрації права власності у встановленому чинним законодавством порядку.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, яке ухвалено з дотриманням норм процесуального права, з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 січня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: