Ухвала

11 вересня2020 року

м. Київ

справа № 686/32523/19

провадження № 61-12748ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_3 про поділ спільних обов`язків подружжя згідно договорів позики,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільних обов`язків подружжя за договорами позики.

В обґрунтування позову зазначав, що із травня 2013 року до березня 2019 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . У період шлюбу ними придбано квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору про участь у фонді фінансування будівництва. Відповідно до умов договору вартість квартири становить 503 424 грн. Позивач систематично здійснював перерахування грошових коштів з метою виконання умов вказаного договору.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 18 лютого 2019 року квартиру АДРЕСА_2 визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

При цьому у період із вересня 2015 року по лютий 2017 року ОСОБА_1 за договором позики отримав від ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 493 000 грн, що встановлено рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 05 липня 2018 року, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 493 000 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив провести розподіл спільних обов`язків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розділивши встановлений рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області обов`язок щодо сплати ОСОБА_1 на підставі укладених із ОСОБА_3 договорів позики в рівних частинах по 246 500 грн для кожного.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 13 травня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 21 липня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2020 року залишено без змін.

21 серпня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою в справі № 686/32523/19 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 липня 2020 року, повний текст якої складено 28 липня 2020 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження.

Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини «с» статті 7 Рекомендацій № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу.

Європейський суд з прав людини у Рішенні від 05 квітня 2018 року (справа «Зубац проти Хорватії» (Zubac v.Croatia), № 40160/12) вказав на обмеженість доступу до судів вищої інстанції. Так, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, і таке регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Спосіб застосування пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до апеляційних та касаційних судів залежить від особливостей судового провадження, про яке йдеться, і необхідно враховувати всю сукупність процесуальних дій, проведених в рамках національного правопорядку, а також роль судів касаційної інстанції в них; умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги (рішення ЄСПЛ у справах «Леваж Престасьон Сервіс» проти Франції», «Шамоян проти Вірменії»).

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Ціна позову у справі № 686/32523/19 не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 250 = 525 500 грн), де 2 102 грн розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року.

ОСОБА_1 вважав, що його касаційна скарга стосується питання, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки існує неоднакове вирішення аналогічних спорів.

Натомість колегією суддів не встановлено наявність випадків передбачених підпунктами а) - г) пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, за яких можливо відкриття касаційного провадження у справі із ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відмовляючи у задоволенні позову у розглядуваній справі, суди виходили зокрема із недоведеності факту використання ОСОБА_1 в інтересах сім`ї коштів в сумі 493 000 грн, отриманих за договорами позики із ОСОБА_3 .

Сама по собі незгода позивача із висновками судів попередніх інстанцій та встановленими ним обставинами не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на судові рішення, ухвалені у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; заявник реалізував своє право на апеляційний перегляд справи; справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення спору; наявність випадків, передбачених підпунктами а) - г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, колегією суддів не встановлено, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 травня 2020 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 21 липня 2020 року в цивільній справі № 686/32523/19.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Шипович

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта