Дата документу 11.08.2020 Справа № 333/5604/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/2312/20 Головуючий у 1-й інстанції: Михайлова А.В.
Є.У.№ 333/5604/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та відсотків за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 06 травня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, який в процесі розгляду справи уточнювала. Зазначала, що 13.05.2014 передала відповідачеві за договором позики 3 800 доларів США з умовою сплати 2% від суми позики в місяць та повернення боргу і відсотків до 15.07.2014, про що позичальник власноручно написав розписку. Посилаючись на те, що відповідач до теперішнього часу борг не повернув, просила суд на підставі ст.ст.1046-1049, 625 ЦК України стягнути з нього суму боргу, яка за курсом НБУ на час звернення з відповідним позовом до суду становить 95 304 грн., та несплачені відсотки у розмірі 129 613 грн. 44 коп., а всього стягнути 224 917, 44 грн. Крім того на підставі ч.5 ст. 267 ЦК України просила поновити строк позовної давності. В обґрунтування поважності причин пропуску позовної давності зазначала, що 19.11.2013 року перенесла криптогенний ішемічний інсульт, після чого тривалий час лікувалася в умовах стаціонару, була обмежена у русі, у березні 2014 року її визнано особою з інвалідністю Ш групи. У квітні 2016 року їй діагностували онкологічне захворювання нирок, її фізичний, психологічний стан та матеріальне становище значно погіршилися, вона витрачала значні коштів на лікування, яке проходило в умовах стаціонару і через брак коштів не могла звернутися за правовою допомогою до адвоката та сплатити судовий збір. Натомість відповідач виїхав до Криму, за місцем його реєстрації двері ніхто не відкривав, а адресовані йому листи поверталися не врученими.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2020 року позовні вимоги задоволено. Поновлено ОСОБА_1 строк на подання позову до суду до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу та відсотків за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу 95 304 грн. та несплачені відсотки у розмірі 129 613,44 грн., а всього на суму 224 917,12 грн. (двісті двадцять чотири тисячі дев`ятсот сімнадцять).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 601, 58 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не повернув позивачці отримані в борг грошові кошти, а тому остання має право на повернення боргу за договорами позики разом із передбаченими договором відсотками. Тяжка хвороба позивачки - криптогенний ішемічний інсульт, з приводу якого у березні 2014 її визнано особою з інвалідністю Ш групи, онкологічне захворювання нирок, виявлене у 2016 році, тривале лікування в умовах стаціонару, на думку суду, є поважною причиною для пропуску строку позовної давності, який на підставі ст.267 ЦК України підлягає поновленню, а порушене право - захисту у судовому порядку.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_2 зазначає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального і процесуального права. Вважає, що хвороба позивачки не є поважною причиною пропуску строку позовної давності та не відноситься до обставин непереборної сили. Із зібраних у справі письмових доказів вбачається, що протягом строку позовної давності позивач перебувала в умовах стаціонару тільки 141 день, отже вона мала можливість протягом 954 днів звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Визнання ОСОБА_1 особою з інвалідністю Ш групи також не є перешкодою для звернення до суду, оскільки вона могла брати участь у судових засіданнях через свого представника. Зазначає, що повернув борг ще у 2014 році, а тому має намір звернутися до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій позивачки. Вказує, що ніколи не визнавав позов і не вчиняв дій, які б свідчили про переривання позовної давності, а тому суд безпідставно визнав розписку, складену у березні 2014 року, належним і допустимим доказом на підтвердження його боргових зобов`язань. Звертає увагу апеляційного суду на те, що по справі було ухвалено заочне рішення і вживалися заходи забезпечення позову. Оскільки за його заявою заочне рішення було скасовано, то і вжиті судом заходи забезпечення позову підлягали також скасуванню. Вважає, що судом порушено принцип рівності сторін, позивач зловживає своїм правом, спекулює хворобами і бажає подвійного стягнення боргу, що не може вважатися справедливим судом. За медичними документами (висновком МСЕК 2015 року) загальний стан здоров`я позивачки задовільний, їй рекомендовано спостереження сімейного лікаря і санаторно-курортне лікування. Судом першої інстанції порушені розумні строки розгляду справи, строки складання повного тексту судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване рішення є законним і справедливим, а доводи апеляційної скарги - неспроможними. ОСОБА_2 до теперішнього часу борг їй не повернув, у 2014 року фактично виїхав до Криму і на зв`язок з нею не виходив. До правоохоронних органів з приводу її дій відповідач не звертався. Вважає, що в справі є достатньо доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не з`явилися. Представник ОСОБА_1 адвокат Зубенко О.А. направив клопотання про відкладення розгляду справи, пославшись на свою відпустку. Представник ОСОБА_2 адвокат Карпенко А.О. не заперечувала проти розгляду справи за відсутності сторін і адвоката Зубенка О.А.

Колегія суддів визнала причини неявки сторін і адвоката Зубенка О.А. неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи адвоката Карпенко А.О., яка підтримала апеляційну скаргу і просила про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є стягнення коштів за договором позики.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на момент пред`явлення позову, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Встановлено, що 13 травня 2014 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 3800 доларів США, на підтвердження чого надав позивачу боргову розписку, написану власноруч (а.с.8).

Відповідно до боргової розписки, яка міститься в матеріалах справи, відповідач зобов`язався повернути борг в строк до 15липня 2014 року та сплатити 2% від суми позики в місяць.

Факт укладання договору позики на вищевикладених умовах відповідачем у суді не оспорював ся.

Відповідач свої зобов`язання щодо повернення боргу і сплати відсотків у відповідності з умовами договору не виконав, докази, надані позивачем, не оспорив, не подав доказів на їх повне або часткове спростування.

Установивши, що позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, у передбачений договором строк ні запозичені кошти, ні передбачені договором проценти за користування чужими грошима не повернув, суд першої інстанції у відповідності до ст.ст. 1046-1050 ЦК України дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог і стягнення суми боргу з відсотками, навівши детальний розрахунок сум, що підлягають стягненню, у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що сума боргу була повернута ним ще у 2014 році, є неспроможними.

Відповідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно частин першої-третьої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника передати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

На підтвердження своїх доводів про повернення боргу жодного належного і допустимого доказу ОСОБА_2 суду не надавав, його заперечення у суді першої інстанції зводилися тільки до пропуску позивачем строку позовної давності.

Зважаючи на те, що боргова розписка знаходиться у позикодавця, належних і допустимих доказів на підтвердження факту повернення боргу відповідач суду не надав, доводи апеляційної скарги про повернення ним боргу ще у 2014 році є неспроможними.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин пропуску строку позовної давності, оскільки із наданих письмових доказів слідує, що в період виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 тяжко захворіла, періодично проходила і продовжує проходити тривалі курси лікування в умовах стаціонару.

Відповідач з 2014 року виїхав до Криму, за місцем реєстрації до липня 2019 року не з`являвся, про що зазначав суду першої інстанції у своїй заяві про перегляд заочного рішення.

Тяжкі захворювання (інсульт та рак нирки), які завдали фізичних та душевних страждань позивачці, вимагали від неї значних зусиль і матеріальних коштів для організації лікування і відновлення здоров`я, перебування боржника протягом 2014-2019 років на тимчасово окупованій території є безумовно поважною причиною для пропуску строку позовної давності.

Порушення судом першої інстанції строків розгляду справи не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Із зібраних у справі письмових доказів убачається, що відповідач ухилявся від отримання судових повісток, у зв`язку із чим справа неодноразово відкладалася розглядом. Після скасування заочного рішення і закриття підготовчого провадження справу розглянуто в межах строків, встановлених ч.2 ст.210 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції принципу рівності сторін є безпідставним. Відповідачеві мав реальну можливість реалізувати свої процесуальні права, передбачені ст.ст.43, 49 ЦПК України, він користувався послугами професійного адвоката і розпоряджався своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 374,375, 381, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2020 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська