ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року

м. Київ

справа № 336/5798/14

провадження № 61-6774 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1 , на рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 жовтня 2016 року в складі колегії суддів Гончар М. С., Крилової О. В., Осоцького І. І.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3 , в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором від 19 травня 2009 року у розмірі 8169,52 грн, з яких 1997,63 грн заборгованості по кредиту, 3494,77 грн заборгованості по процентах за користування кредитом, 2050 грн заборгованості з пені та комісії за користування кредитом, 250 грн штрафу у фіксованій частині, 377,12 грн штрафу в процентній складовій.

В обґрунтування позовних вимог банк зазначив, що 19 травня 2009 року банк та відповідач уклали кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 2000 грн у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

Банк виконав свої зобов`язання за договором, надавши кредит у передбаченому розмірі, а у відповідача у зв`язку із порушенням зобов`язань за договором станом на 30 червня 2014 року утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 8169,52 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив позовну давність для пред`явлення вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Справа у апеляційному суді розглядалася неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 11 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором від 19 травня 2009 року у розмірі 4070,69 грн, з яких 2248,75 грн заборгованості по процентах за користування кредитом, 1390 грн заборгованості з комісії за користування кредитом, 250 грн штрафу у фіксованій частині, 377,12 грн штрафу в процентній складовій.

У задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості по кредиту, частини позовної вимоги про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, частини позовної вимоги про стягнення заборгованості з комісії за користування кредитом відмовлено

Апеляційний суд виходив з того, що є підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором, однак збіг трирічний строк позовної давності для стягнення частини заборгованості по процентах та комісії, всієї заборгованості за тілом кредиту, сплата якої мала здійснюватись відповідачем на користь банку щомісячними платежами.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 , який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_4 , подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказане судове рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2018 року дану справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник відповідача просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволених позовних вимог як таке, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача зазначає, що прострочення по тілу кредиту виникло 31 липня 2010 року, тому спливла позовна давність до вимоги банку про стягнення такої заборгованості. У зв`язку з цим спливла також позовна давність до додаткових вимог по сплаті заборгованості по процентах, комісії та пені.

Відносно штрафу додатково зазначає, що спливла позовна давність строком в один рік з моменту закінчення строку дії картки до моменту звернення банку в суд.

Рішення апеляційного суду в частині позовної вимоги про стягнення заборгованості по тілу кредиту в касаційному порядку не оскаржується, тому Верховним Судом не переглядається.

Заперечення/відзив на касаційну скаргу

Заперечення/відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 19 травня 2009 року банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 2000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № НОМЕР_1 зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості.

Відповідач підписала заяву-анкету про відкриття рахунку та приєднання до умов та правил надання банківських послуг, а також довідку про умови кредитування, якими встановлено умови кредитного договору, зокрема розмір процентів, комісії, неустойки, а також розмір та строк сплати щомісячних платежів.

Позичальник не виконала зобов`язання за договором від 19 травня 2009 року, тому у неї перед позивачем утворилась заборгованість, яка згідно з розрахунком банку станом на 30 червня 2014 року становить 8169,52 грн та складається з: 1997,63 грн заборгованості по кредиту; 3494,77 грн заборгованості по процентах за користування кредитом; 2050 грн заборгованості з пені та комісії за користування кредитом, 250 грн штрафу у фіксованій частині, 377,12 грн штрафу в процентній складовій.

Картка № НОМЕР_1 , видана за кредитним договором, має термін дії до 31 березня 2013 року, картка не перевипускалась.

З 14 липня 2009 року відповідач перестала платити щомісячні платежі на погашення кредиту.

Банк звернувся до суду першої інстанції із вищезазначеним позовом у цій справі 29 липня 2014 року.

Відповідач подала до суду першої інстанції у цій справі заяву про застосування строку позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Суди правильно встановили, що строк дії кредитного договору, укладеного між банком та відповідачем, обмежується строком дії кредитної картки № НОМЕР_1 до 31 березня 2013 року.

У зв`язку із закінченням строку дії картки 31 березня 2013 року настав строк виконання зобов`язання у повному обсязі.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною другою статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

У зв`язку з вищенаведеним помилковим є висновок апеляційного суду про наявність підстав для стягнення 250 грн штрафу у фіксованій частині, 377,12 грн штрафу в процентній складовій, оскільки позивач звернувся до суду з позовом після спливу річної позовної давності.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи наведене, рішення апеляційного суду в частині стягнення з відповідача на користь банку 250 грн штрафу у фіксованій частині, 377,12 грн штрафу в процентній складовій підлягає скасуванню із залишенням у цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Щодо стягнення комісії, то відповідно до довідки про умови кредитування договором передбачено комісію за моніторинг неактивної картки.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15 зробив висновок, що положення кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок, тому є нікчемними.

У зв`язку з вищевикладеним висновком колегія суддів вбачає відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії за користування кредитомз позичальника.

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З огляду на вищенаведене рішення апеляційного суду в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості по комісії необхідно скасувати, залишити у цій частині в силі рішення суду першої інстанції, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Щодо стягнення процентів, то апеляційний суд правильно застосував до кожного платежу на погашення заборгованості за ними трирічний строк позовної давності. Однак апеляційний суд не врахував, що банк у своєму розрахунку продовжував нараховувати проценти і після закінчення строку дії кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Таким чином суд неправомірно стягнув з відповідача проценти, нараховані після закінчення визначеного договором строку кредитування, тобто за період з 01 квітня 2013 року по 30 червня 2014 року.

За таких обставин з відповідача підлягає стягненню заборгованість по процентах, яка утворилася у період з 29 липня 2011 року по 31 березня 2013 року і відповідно до розрахунку становить 1 003,19 грн.

Відповідно до частини першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З огляду на вищенаведене рішення апеляційного суду в частині стягнення з відповідача на користь банку заборгованості по процентах необхідно скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення про стягнення з відповідача на користь банку 1 003,19 грн заборгованості по процентах.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1 ,задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 жовтня 2016 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, заборгованості з комісії за користування кредитом,штрафу у фіксованій частині, штрафу в процентній складовійскасувати.

Залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення штрафу у фіксованій частині, штрафу в процентній складовій.

Змінити рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року в частині позовної вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з комісії за користування кредитом, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Позовну вимогу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» за кредитним договором від 19 травня 2009 року 1003,19 грн заборгованості по процентах за користування кредитом.

У задоволенні іншої частини позовної вимоги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков