Справа №633/181/19
провадження № 2/633/13/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«17 » вересня 2020 р. смт. Печеніги

Печенізький районний суд Харківської області

в складі головуючого судді Смирнова В.А.

за участю секретаря судових засідань Ріпи І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Печеніги цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, третя особа , яка не заявляє самостійних вимогб- Служба у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації,

ВСТАНОВИВ:

20 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа , яка не заявляє самостійних вимог- Служба у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації.

03 липня 2019 року шляхом поштового відправлення ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, третя особа , яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації та 06 серпня 2019 р. представник ОСОБА_2 - адвокат Биченко А.О. заявив клопотання про його об`єднання з первісним позовом.

Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 06 серпня 2019 року вирішено прийняти зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог- Служба у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації

Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа , яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації.

ОСОБА_1 в позові просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 . та надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , без письмової згоди матері ОСОБА_3 .

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком відповідає інтересам дитини. ОСОБА_4 бажає проживати з батьком. Позивач вказує, що добросовісно виконує батьківські обов`язки, створив для дитини необхідні умови для проживання та розвитку, забезпечує її усім необхідним, а також відсутні виключні обставини, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на її виховання та розвиток.

У зустрічному позові ОСОБА_2 просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_3 .

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю буде відповідати інтересам дитини, оскільки дитина від народження проживала з матір`ю і змінювати місце проживання дитини є недоцільним.

Позивач за первісним позовом та Відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 в судове засідання 17.09.2020р. не з`явився, належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив. В раніше призначених судових засіданнях первісний позов просив задовольнити в повному обсязі, у задоволені зустрічного позову просив відмовити.

Представник ОСОБА_1 - Адвокат Пекареніна Орися Миколаївна, в судовому засіданні первісний позов просила задовольнити в повному обсязі, у задоволені зустрічного позову просила відмовити.

Відповідач за первісним позовом та Позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_3 , в судовому засіданні просила задовольнити зустрічний позов, а в задоволені первісного позову відмовити.

Представник ОСОБА_3 - Адвокат Биченко Антон Олександрович в судовому засіданні просив задовольнити зустрічний позов, а в задоволені первісного позову відмовити.

Представник Служби у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації в судовому засіданні просила суд задовольнити первісний позов, а в задоволені зустрічного позову відмовити.

Дослідивши письмові матеріали справи, зібрані докази, суд приходить до висновку, що вимоги Позивача за первісним позовом підлягають задоволенню, а в задоволені зустрічного позову слід відмовити.

До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , перебували у шлюбі.

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 14 серпня 2018 року шлюб між ними розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4 , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого 16 липня 2013 року.

Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини.

Згідно Акту від 24 січня 2019 року, складеного депутатом Печенізької селищної ради Чумак Іриною Вікторівною, за адресою: АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та його малолітня донька, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1. (а. с.16).

Згідно Акту обстеження умов проживання від 29 січня 2019 року, складеного начальником Служби у справах дітей райдержадміністрації Мозговою Л, головним спеціалістом служби у справах дітей ССД РДА Челомбитько А., фахівцем із соціальної роботи ПРЦСССДМ ОСОБА_7 за заявою ОСОБА_1 проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 та встановлено, що для дитини створені всі необхідні умови для повноцінного розвитку, виховання, утримання дитини. Батько приділяє велику увагу вихованню дитини, піклується за стан здоров`я доньки. В наявності всі необхідні продукти харчування. Батько самостійно готує, пере одяг, прасує. Дівчинка одягнена відповідно до сезону та віку, виглядає доглянутою, акуратно (а. с.20).

22 лютого 2019 року Розпорядженням Печенізької районної державної адміністрації №29 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зобов`язано визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 . (а. с.17).

Згідно з Витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини №04 від 19 лютого 2019 року вирішено окрім визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 ., ще й батькам, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 19 березня 2019 року зареєструвати неповнолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та матері, ОСОБА_3 повернути неповнолітню ОСОБА_4 , батькові ОСОБА_1 на проживання та для охоплення дошкільним вихованням в смт. Печеніги. (а. с.18-19).

Згідно Акту обстеження умов проживання за результатами обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_3 , комісія вказує, що зі слів ОСОБА_3 проживає та зареєстровані: ОСОБА_8 , власник квартири, громадянський чоловік та фактично проживає ОСОБА_3 , на вихідних перебуває ОСОБА_4 . (а.с. 54)

З матеріалів справи вбачається та не оспорювалось ОСОБА_2 , що на час розгляду справи в суді, ОСОБА_4 проживає разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 ., відвідувала дитячий садок у смт. Печеніги та навчається вже другий рік у школі в смт.Печеніги. На вихідні ОСОБА_1 відвозить дитину до ОСОБА_3 .

Судом під час розгляду справи не встановлено, що ОСОБА_2 створюються перешкоди у спілкуванні з донькою.

Окрім того, суд бере до уваги, що Розпорядженням Печенізької районної державної адміністрації №29 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, аналізуючи надані ОСОБА_2 довідки щодо того, що дитина відвідує дитячий садок у м. Чугуєві та зарахована до школи у м.Чугуєві, суд вбачає, що інформація викладена у них є не актуальною, оскільки учасниками справи не заперечується те, що на сьогодні ОСОБА_4 вже другий рік навчається у школі в смт. Печеніги.

Судом встановлено, що з наданих доказів видно однакові матеріально-побутові умови проживання та позитивні характеристики обох батьків.

Так, відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Також, про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (заява 39948/06). У параграфі 59 цього рішення вказано, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей.

Судом було опитано малолітню ОСОБА_4 , яка сказала що проводить час з обома батьками та любить однаково обох батьків. Сказала, що проживає з батьком та ходить до школи в смт. Печеніги, всі друзі в неї знаходяться в смт. Печеніги.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Оскільки обидві Сторони характеризуються позитивно та мають належні умови для проживання дитини, то суд при прийнятті рішення враховує, насамперед, інтереси дитини та враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки та місце навчання дитини.

ОСОБА_4 більше року, проживає з батьком, який постійно проявляє любов та турботу про доньку, приймає участь у її вихованні, утриманні та навчанні. Створені ним умови для проживання дитини в повній мірі можуть забезпечити її повноцінний розвиток, навчання та виховання, що підтверджується відповідним актом обстеження умов проживання та висновками органу опіки та піклування.

Судом враховується, що при передачі дитини на виховання матері будуть порушені її стійкі, усталені зв`язки із оточенням, звичним та бажаним для неї середовищем, що не бути відповідати найкращим інтересам малолітньої дитини.

При цьому, суд виходить передусім не з прав батьків на виховання малолітньої дитини, а з її інтересів, захищаючи права останньої, що жодним чином не суперечить законодавству України та міжнародним правовим актам щодо прав дитини, які будуються за принципом першочергового врахування інтересів дітей.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а вимогами ст. 89 ЦПК України встановлено, що оцінка доказів є виключною компетенцією суду.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом не береться до уваги посилання ОСОБА_3 на принцип 6 Декларації прав дитини, яким проголошено, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю за випадків виключних обставин з огляду на наступне.

Так, у принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір`ю в контексті Декларація прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція).

Крім цього, у статтях 8, 9 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

У статті 10 ЦПК України визначений виключний перелік законодавчих актів, відповідно до яких суд повинен розглядати справи.

Згідно із частинами першою - п`ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Також суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV "Про міжнародні договори України" (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).

У пунктах "а", "b" частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції "договір" означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; "ратифікація", "прийняття", "затвердження" і "приєднання" означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.

Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Також суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Втім, законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Крім того, під час вирішення цієї справи слід керуватись статтею 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї, а також частиною шостою статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов`язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Зоштегїеісі V . Оегтапу ») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («2липе§§ег у. Оегтапу») від 03 грудня 2009 року.

Суд, з огляду на вищенаведені положення законодавства про рівність прав та обов`язків обох батьків, відносини між сторонами, вважає необхідним зауважити, що визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною та не можна тлумачити як наявність у батька переваги перед матір`ю, оскільки ОСОБА_3 має по відношенню до дитини такі ж особисті немайнові права і обов`язки, як і ОСОБА_1 і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною.

Крім того, у разі виникнення інших обставин, встановлення тісного емоційного контакту між матір`ю та дитиною, місце проживання дитини може бути згодом визначено і з матір`ю.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що, враховуючи вік дитини, прив`язаність до батька, а також той факт, що у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним, визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком відповідає інтересам дитини.

Що стосується надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , без письмової згоди матері ОСОБА_2 , то суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку із наступним.

Судом встановлено, що мати не реєструє місце проживання дитини самостійно і не надає згоди на реєстрацію місця проживання дитини ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 фактично проживає з донькою у АДРЕСА_1 ., яка належить його матері, а його місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні з`ясовано, що ні у ОСОБА_3 , ні у ОСОБА_1 немає у власності житла.

Будинок, в якому ОСОБА_1 бажає зареєструвати місце проживання доньки, належить його бабусі.

Допитана в судовому засіданні мати ОСОБА_1 не заперечувала проти того, аби її онука ОСОБА_4 проживала у належній їй квартирі, а була зареєстрована з батьком за місцем його реєстрації в АДРЕСА_2 .

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник).

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» правила здійснення реєстрації місця проживання, форми необхідних для цього документів порядок передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 затверджено Правила реєстрації місця проживання (далі - Правила).

Відповідно до Правил реєстрації місць проживання - «у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків.

ОСОБА_3 відмовляється надати згоду на реєстрацію місця проживання доньки.

Згідно з Витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини №04 від 19 лютого 2019 року вирішено: Батькам, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 19 березня 2019 року зареєструвати неповнолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19)

На час слухання справи, місце проживання ОСОБА_4 не було зареєстроване.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Як зазначено у статті 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20 листопада 1989 року № 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Суд виходить з пріоритету інтересів дитини, їх найкращого забезпечення, враховує визначений нормативно-правовим актом порядок реєстрації місця проживання дітей до 14 років, тому вважає, що наявні правових підстави для задоволення позовної вимоги.

Суд, установив, що надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини разом із батьком, без письмової згоди матері, відповідає інтересам дитини і встановить законне право користування житлом.

Таким чином, враховуючи те, що існує спір щодо надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди матері та те, що малолітня дитина залишається без реєстрації місця проживання, чим порушується її права, суд вважає необхідним дозволити провести реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , без письмової згоди матері ОСОБА_3 .

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками у письмових доказах, констатує той факт, що Позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.259, 268 , суд -

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , без письмової згоди матері ОСОБА_2 .

Відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба у справах дітей Печенізької районної державної адміністрації - в повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 24.09.2020р.

Суддя : В.А.Смирнов