Справа № 456/3431/18 Головуючий у 1 інстанції: Сас С.С.
Провадження № 22-ц/811/798/20 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,Приколоти Т.І.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа виконавчий комітет Стрийської міської ради Львівської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 при визнання осіб такими, що втратили право на користування житлом.

Позовні вимоги мотивувала тим, що відповідачі не проживають за спірною адресою з 1998 року, вона самостійно утримує квартиру, оплачує всі комунальні послуги, проводить поточний ремонт квартири.

Реєстрація відповідачів перешкоджає її та членам сім`ї вільно володіти та розпоряджатися квартирою.

З урахуванням зазначених обставин, ОСОБА_3 , на підставі ст.ст.71, 72 ЖК України просила:

визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 січня 2020 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилається на те, що свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні не допитувалися, суд взяв до уваги їхні покази із заочного рішення яке було скасоване. Щодо показів свідків ОСОБА_8 ОСОБА_9 , то такі, на думку скаржника, не можуть бути достовірними, оскільки дані свідки не проживають у вказаному будинку, не навідують позивачку щодня, а відтак не можуть знати про всі обстави проживання відповідачів у квартирі, та свідчити про відсутність особистих речей, а можуть стверджувати це тільки зі слів позивачки.

Вказує, що відповідачі по справі зареєстровані та проживали за адресою по АДРЕСА_2 , разом з ними були зареєстровані їх батьки, оскільки їх сім`я була багатодітною, то батькам була надана житлова квартира, яка складалася з чотирьох кімнат, коридору, кухні, ванної кімнати та туалету, де вони всі у ній проживали. Однак за життя батьків вона не була приватизована і на даний час залишається не приватизованою.

Зазначає, що позивачка чинить перешкоди в користуванні та проживанні в квартирі відповідачам, а також їх сестрі ОСОБА_10 . Позов про усунення перешкод в користуванні квартирою знаходиться у Стрийському міськрайонному суді у провадженні того ж складу суду.

Звертає увагу суду, що відповідачі не мають іншого житла зареєстрованого на праві приватної власності, у користуванні чи в оренді.

Просить рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 січня 2020 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Стрийського районного суду Львівської області від 16 січня 2020 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з ухваленням нового рішення по справі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_1 більше одного року не проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 без поважних причин, що підтверджено показаннями свідків, участі в оплаті комунальних послуг не приймають, у квартирі немає їхнього майна та речей, у зв`язку з чим втратили право на користування житловим приміщенням.

З таким висновком суду погодитися не можна виходячи із наступних підстав.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Верховний Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСРвизнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСРстроки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів.

Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР),необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Судом та матеріалами справи встановлено, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровані та проживали за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з ними були зареєстровані їхні батьки ОСОБА_11 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та мама - ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивачка ОСОБА_13 - їхня сестра, яка також зареєстрована у квартирі і проживає в ній.

Так як сім`я була багатодітною, то батькам була надана чотирьохкімнатна квартира, де всі в ній проживали.

Після смерті батьків між сторонами тривалий час існують спори, щодо порядку користування квартирою.

Відповідачі не мають іншого житла, зареєстрованого на праві приватної власності, у користуванні чи в оренді.

ОСОБА_1 , розлучений та не має іншого житла де б міг проживати. Тривалий час працює водієм в польській фірмі за контрактом, до України повертається періодично.

Коли намагається повернутися до квартири, то між ним та позивачкою виникають конфлікти та скандали з приводу користування спірною квартирою.

ОСОБА_5 , вимушений ночувати на зупинках, у під`їздах інколи у сусіда, так як не може потрапити у квартиру за місцем реєстрації через постійні конфлікти з сестрою та відсутністю ключів від квартири.

Отже, відповідачі не проживають у спірній квартирі через неможливість спільного проживання із сестрою та її сім`єю.

Наявність заборгованості у відповідачів за комунальні послуги, не є підставою згідно зі статями 71, 72 ЖК Української РСР для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, тому що не свідчать про втрату інтересу відповідачів до спірного житла, яке залишається не приватизованим по даний час.

Окрім того, суд апеляційної інстанції бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Зазначених обставин та практики Європейського суду з прав людини з даного питання не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

Задовольняючи позов, щодо визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житлом, суд першої інстанції не визначився з новим місцем проживання відповідачів, залишивши таких безхатченками.

З урахуванням вищезазначеного апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає до задоволення, рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 січня 2020 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 січня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , третя особа виконавчий комітет Стрийської міської ради Львівської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1057 гривень 20 коп. судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21 вересня 2020 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.