Справа №333/4490/19
Провадження №2-о/333/6/20
УХВАЛА
Іменем України
12 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Холода Р.С.,

за участю секретаря судового засідання Єрохіної А.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , мешкає з адресою: АДРЕСА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 ), Міністерство оборони України (м. Київ, пр. Повітрофлотський) про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

05.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Ухвалою суду вказану заяву було залишено без руху, після чого ОСОБА_1 усунув виявлені недоліки та 19.08.2019 року подав до суду уточнену заяву.

21.08.2019 року ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя провадження у справі за заявою ОСОБА_1 було відкрито провадження та призначено судовий розгляд.

У своїй заяві ОСОБА_1 вказав, що він з 26.04.2006 року по 26.04.2007 року проходив військову строкову службу у Збройних Силах України на 275 артилерійській базі ракет і боєприпасів Міністерства оборони України (в/ч НОМЕР_2 , що розташована поблизу с. Новобогданівка, Мелітопольського району, Запорізької області) на посаді водія.

У 2004-2005 роках на території вказаної військової частини внаслідок пожеж відбувались надзвичайні ситуації - вибухи боєприпасів.

Постановою КМУ від 25.01.2006 № 47 було затверджено Програму ліквідації наслідків надзвичайної ситуації на території 275 артилерійської бази ракет і боєприпасів на 2006 - 2008 роки (далі - Програма).

Відповідно до вказаної Програми установлено, що загальна площа території, яку займає база боєприпасів, становить 263 гектари, з них технічної ділянки - 173 гектари. На цій території знаходилося 107 місць зберігання боєприпасів (36 сховищ та 71 майданчик відкритого зберігання). Внаслідок пожежі, яка виникла 6 травня 2004 р., вибухами було знищено значну частину боєприпасів (60 відсотків), а решту розкидано на площі понад 400 гектарів. Незважаючи на проведену Міноборони роботу з розмінування території бази боєприпасів, велику небезпеку становлять вибухонебезпечні предмети, що залишилися на об`єкті. Небезпека постійно зростає, оскільки вибухові речовини після тривалого зберігання стають більш здатними до самопідриву, самозаймання, про що свідчить пожежа 23 липня 2005 р., яка виникла внаслідок детонації та вибуху боєприпасів. Це зумовлює нагальну потребу в подальшому проведенні робіт з очищення від них місцевості.

Незважаючи на заходи, передбачені вказаної Програмою 19.08.2006 року на території вказаної військової частини внаслідок пожежі сталася чергова надзвичайна ситуація - вибухи боєприпасів.

Відразу після цієї події ліквідація пожеж, а також безпосереднє проведення робіт з розмінування території бази від боєприпасів, інших вибухонебезпечних предметів, що залишились на об`єкті, проводились особовим складом військової частини та підрозділами Міністерства з надзвичайних ситуацій.

На той час він був військовослужбовцем строкової служби та разом з іншими солдатами цілодобово знаходився на території вказаної військової частини в небезпечних для життя і здоров`я умовах. Під час вибуху він перебував на добовому чергуванні у приміщенні контрольно-технічного пункту парку військової частини, оскільки був водієм та закріпленим за автомобілем «УРАЛ» (військовий номер НОМЕР_3 ), який був «черговим тягачем». Парк розташовувався у безпосередній близькості від технічної території, на якій зберігались боєприпаси. Епіцентр вибуху знаходився на відставні декількох сотень метрів від приміщення, у якому він знаходився.

Після перших вибухів ударною хвилею зірвало дах із приміщення та були вибиті вікна. Від осколків скла він отримав легкі поранення рук та тулубу.

Упродовж серпня - вересня 2006 року інтенсивність вибухів ракет і боєприпасів на території бази спала та досягала приблизно 20 - 30 вибухів на добу.

Разом з цим, він разом з іншими солдатами строкової служби керівництвом військової частини залучався до робіт з розвідки місцевості та виявлення вибухонебезпечних предметів, їх переміщення та у подальшому знищення.

Внаслідок вибухів на всій території військової частини були хаотично розкидані боєприпаси та інші вибухонебезпечні предмети. Заявник разом з іншими військовослужбовцями цілодобово знаходились у небезпеці, оскільки пересувались та працювали поміж розкиданих боєприпасів, більшість з яких у будь-який момент могли вибухнути.

Протягом усього строку служби за вказівкою керівництва він безліч разів залучався до робіт у складі груп розмінування із пошуку та виявлення вибухонебезпечних предметів, після чого здійснював очистку місцевості, а саме: завантаження вказаних предметів та перевезення, переміщення їх з одного пункту до іншого, тобто виконував функції з проведення піротехнічних робіт, пов`язаних із знешкодженням вибухонебезпечних предметів.

Тобто, на думку заявника, він виконував свої службові обов`язки, пов`язані з ризиком для життя та здоров`я, обумовлені можливістю ураження боєприпасами, їх окремими елементами або осколками.

ОСОБА_1 просить суд встановити факт його участі у розмінуванні (пошуку та виявлення вибухонебезпечних предметів, завантаження вказаних предметів та їх перевезення, переміщення) на території в/ч НОМЕР_2 під час проходження військової строкової служби у 2006-2007 р.р.

Встановлення цього факту заявнику необхідно для подальшого отримання статусу учасника бойових дій та отримання відповідних прав та пільг, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

З цією метою ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також до Департаменту кадрової політики Міністерства оборони України. Згідно з отриманими відповідями заявнику було відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій, оскільки не надано ніяких документів окрім військового квитка. Також, ним отримано архівну довідку із Галузевого державного архіву Міністерства оборони України про те, що в архіві відсутні відомості щодо залучення ОСОБА_1 до розмінування.

На підставі викладених обставин, ОСОБА_1 просить задовольнити його заяву.

Ухвалою суду від 01.10.2019 року у справі було залучено заінтересовану особу Міністерство оборони України.

У судове засідання 12.08.2020 року заявник ОСОБА_1 , представники ІНФОРМАЦІЯ_3 та Міністерства оборони України надали заяви, в яких просили заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, розглядати без їх участі.

У попередніх судових засіданнях ОСОБА_1 підтримав свою заяву у повному обсязі та просив її задовольнити.

Представники ІНФОРМАЦІЯ_3 та Міністерства оборони України заперечували проти задоволення заяви ОСОБА_1 . При цьому, зазначили, що водій чергового тягача був не вправі залучатися до розмінування. Є відомості, надані Галузевим державним архівом Міністерства оборони України, згідно яких в архіві відсутні дані щодо залучення ОСОБА_1 до розмінування у 2005-2006 р.р. Також, представник ІНФОРМАЦІЯ_3 вказала, що у цій ситуації суд не має права перебирати на себе роль органів, що повинні розглядати питання про надання статусу учасника бойових дій, тому необхідно відмовити у задоволенні заяви.

Суд, за клопотанням заявника, допитав під час судового розгляду свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Допитаний свідком ОСОБА_2 пояснив суду, що він у період 2002-2009 р.р. по контракту проходив службу на посаді командира роти забезпечення у військовій частині в/ч НОМЕР_2 , що розташовувалася поблизу АДРЕСА_3 . Починаючи з 2004 року на території вказаної військової частини було декілька вибухів. У серпні 2006 року також були вибухи. ОСОБА_1 у той час проходив строкову військову службу та перебував на посаді водія чергового тягача. Після вибуху у 2006 році почалися роботи по розмінуванню. Під час добових нарядів ОСОБА_1 постійно залучався до розмінування і в його обов`язки входило забезпечення перевозки металобрухту та вибухових снарядів зі спеціалістами. Завдання по розмінуванню заявнику надавав безпосередньо старший автомобіля. Проте, жодні документи щодо залучення ОСОБА_1 до розмінування не складалися командиром військової частини.

Свідок ОСОБА_4 пояснив суду, що ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у період 2006-2007 р.р. у військовій частині в/ч НОМЕР_2 , розташованій поблизу АДРЕСА_3 . На той час він також проходив контракту військову службу у вказаній частині на посаді начальника контрольно-технічного пункту. ОСОБА_1 перебував на посаді водія чергового тягача, тому з останнім він кожного дня спілкувався по роботі, так як в його обов`язки входило перевірка технічного стану автомобілів, які виїжджають з гаража та складання відповідних шляхових листів. Під час перевірки ОСОБА_1 був біля автомобіля, після того, як він давав дозвіл на виїзд заявник виконував завдання командирів військової частини. У серпні 2006 року на території військової частини в/ч НОМЕР_2 відбувся черговий вибух, після чого впродовж 2-3 місяців щоденно вибухали снаряди, які розліталися на відстань, приблизно 10-11 км. Після закінчення вибухів, розмінуванням території займалися військовослужбовці їх військової частини та придані сили. ОСОБА_1 був водієм тягача, фактично єдиного автомобіля, який займався вивозом снарядів та металобрухту до місця утилізації. Саме сапери визначали, які фрагменти снарядів везти і куди саме. У вказаному тягачі перед кабіною водія був насипаний пісок, для того, щоб у разі вибуху у кузові, осколки не дістали водія. Після декількох вибухів військова частина в/ч НОМЕР_2 була розформована та архівні документи вивезені з її території.

Допитаний як свідок ОСОБА_3 під час судового розгляду пояснив, що він у період 2001-2011 р.р. проходив контрактну службу у військовій частині в/ч НОМЕР_2 , розташованій поблизу АДРЕСА_3 . У 2006-2007 р.р. перебував на посаді начальника обліково-оперативного відділу. ОСОБА_1 знає як особу, яка у цей період (2006-2007 р.р.) проходила строкову військову службу на посаді водія. У 2006 році відбувся черговий вибух, та у подальшому військовослужбовці їхньої військової частини, придані сили Міністерства оборони та МЧС займалися розмінуванням території. Чи залучався до процесу розмінування ОСОБА_1 , він не знає.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, допитавши свідків та дослідивши письмові докази, дійшов до такого.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цій справі ОСОБА_1 звернувся із заявою про встановлення факту його участі у розмінуванні (пошуку та виявлення вибухонебезпечних предметів, завантаження вказаних предметів та їх перевезення, переміщення) на території в/ч НОМЕР_2 під час проходження військової строкової служби у 2006-2007 р.р., посилаючись на те, що він звертався до Міністерства оборони України з проханням встановити йому статус учасника бойових дій, проте отримав відповідь, що на цей час за наявними документами відсутні підстави для надання йому такого статусу (а.с. 52-53). При цьому рішення, дії чи бездіяльність органів, уповноважених приймати рішення про надання статусу учасника бойових дій, заявник не оскаржує.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої вказаної норми передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Визначений у частині першій статті 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

З аналізу положень статті 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (№ 3551-XII), вбачається, що на час звернення ОСОБА_1 до суду пункт 11 вказаної статті мав наступну редакцію: учасниками бойових дій визнаються особи, які у складі груп піротехнічних робіт (груп розмінування) залучалися до безпосереднього виконання завдань щодо розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів на території України, та особи, які на мінних тральщиках брали участь у траленні бойових мін у територіальних і нейтральних водах у воєнний і повоєнний час.

На час виникнення спірних відносин пункт 11 ст.6 Закону України № 3551-XII передбачав, що до учасників бойових дій належать особи, які були залучені командуванням військових частин, державними і громадськими організаціями до розмінування полів і об`єктів народного господарства, та особи, які на мінних тральщиках брали участь у траленні бойових мін у територіальних і нейтральних водах у воєнний і повоєнний час.

Порядок надання статусу учасника бойових дій на момент звернення ОСОБА_1 до Міністерства оборони України (29.05.2019 року) регулював наказ Міністерства оборони України № 200 від 07.05.2015 «Про затвердження Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій» (далі Положення), згідно якого фактично встановлення статусу учасника бойових дій має приймати комісія з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій (пп.3 п.12 вказаного Наказу).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у квітні 2020 року повторно звертався до комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій та спірних питань щодо зарахування дот вислуги років окремих періодів військової служби. Водночас, відповідно до протоколу №7 від 08.05.2020 року зазначена комісія прийняла рішення у відмові від надання ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій (а.с. 209-210).

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 233/2929/17 розгляд судом заяви про встановлення факту, що має юридичне значення у такій ситуації є фактично перебиранням на себе органом судової влади функції, яку покладено на спеціально уповноважений орган, що має відповідну компетенцію.

Зазначення у пункті 15 Положення про те, що рішення суду, в якому встановлений факт участі в бойових діях чи інших подіях, що дають право на визнання особи учасником бойових дій, визнається як документ, що підтверджує право громадянина на визнання його учасником бойових дій, не означає, що такий факт може бути встановлений за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Вказаний факт суд може встановити у випадку оскарження громадянином рішення спеціально уповноваженого органу, що має відповідну компетенцію.

Таким чином, на час звернення ОСОБА_1 до суду із цією заявою чинне законодавство передбачало позасудову процедуру підтвердження особою її участі в бойових діях з метою отримання статусу учасника бойових дій. Визначено орган, який уповноважений приймати таке рішення, встановлено перелік документів, необхідних для підтвердження участі особи в бойових діях. Перекладання на суд функцій такого органу суперечило б вимогам закону, створило б умови для уникнення встановленої законодавством процедури отримання статусу учасника бойових дій та поставило б у нерівні умови осіб, які отримують такий статус з дотриманням цієї процедури. Проте особа, якій рішенням уповноваженого органу (комісії) відмовлено у визнанні учасником бойових дій, не позбавлена права звернутися до суду з метою оскарження такого рішення, і під час дослідження обставин відмови в позовному провадженні можуть досліджуватися, зокрема, докази, надані особою на підтвердження факту участі у бойових діях разом з іншими обставинами, заслуховуватись доводи і заперечення сторін.

З урахуванням наведеного зазначений спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинен вирішуватись у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури. На думку суду, у разі відмови комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів, пов`язаних із визначенням учасників бойових дій у визначенні статусу учасника бойових дій, оскаржити її дії заявник може у порядку Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, п.1 ч.1 ст.255, ст. 293, 315, 353 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , мешкає з адресою: АДРЕСА_1 , заінтересовані особи: Запорізький обласний військовий комісаріат ( АДРЕСА_2 ), Міністерство оборони України (м. Київ, пр. Повітрофлотський) про встановлення факту, що має юридичне значення закрити.

Роз`яснити заявнику, що за захистом свого порушеного права він може звернутися до адміністративного суду за правилами КАС України.

Ухвалу може бути оскаржено протягом п`ятнадцяти з дня її проголошення до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 12.08.2020 року.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя Р.С. Холод