Справа № 1316/1876/12 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/66/18 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мікуш Ю.Р.,

суддів -Ніткевича А.В., Савуляка Р.В.

секретар Фейір К.О.

з участю: представника третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_1 адвоката Середницького В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 вересня 2017 року ухваленого судом у складі судді Кукси Д.А. у справі № 1316/1876/12 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування та позовом третьої сторони ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом позовні вимоги якого пізніше уточнив, в якому просить суд встановити факт перебування в шлюбі ОСОБА_4 , 1925 р.н. з ОСОБА_5 , 1925 р.н. в період з червня 1944 року по день смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ним, ОСОБА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 право власності на Ѕ частку будинковолодіння АДРЕСА_1 .

В обгрунтування вимог покликається на те, що його бабця, ОСОБА_4 з червня місяця 1944 року по день смерті діда ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ним. За час перебування у шлюбі у них народилося троє дітей: син ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 та дочка, а його мати, ОСОБА_8 . Їх діти мали прізвище батька, бабця також мала його прізвище ОСОБА_8 .

Протягом всього періоду спільного проживання він вважав ОСОБА_4 своєю дружиною, а вона його своїм чоловіком. В своїх офіційних документах ОСОБА_5 зазначав ОСОБА_4 як свою дружину. По місцю їх постійного проживання вона була зареєстрована як дружина власника будинку.

Позивач вказує, що за життя його бабця ОСОБА_4 склала заповіт, яким все належне їй майно, яке на день смерті їй буде належати, заповіла своєму внукові, тобто йому ОСОБА_2 . Просив позов задоволити.

ОСОБА_3 позовні вимоги позивача ОСОБА_2 визнала та звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа : ОСОБА_1 , позовні вимоги якого пізніше уточнила, в якому просить суд визнати за нею ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4 право власності на 1/6 частку житлового будинку під АДРЕСА_1 .

В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мама ОСОБА_4 . За життя ОСОБА_4 разом зі своїм чоловіком, а її батьком, ОСОБА_5 побудували житловий будинок по АДРЕСА_1 , в якому проживали до дня смерті. Даний житловоий будинок був побудований спільними зусиллями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Позивачка зазначає, що за життя її мати, ОСОБА_4 розпорядилась своїм майном на власний розсуд, склавши заповіт на свого внука, відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 1944 року перебували у шлюбних відносинах по день смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому ОСОБА_4 як дружина власника житлового будинку, який разом з ним будувала, проживала разом з ним до дня його смерті та до дня своєї смерті, відтак має право на Ѕ частку такого в порядку ст. 535 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року), що становить 2/3 частки. Вказує, що крім спадкоємців за заповітом, вона, як дочка спадкодавиці ОСОБА_4 в порядку ст. 1241 ЦК України, має право на спадкування незалежно від змісту заповіту. Вважає, що її частка, враховуючи частку за заповітом ОСОБА_2 , у спадковому майні становить 1/6, тобто половина частки яка б належала кожному у разі спадкування за законом. На підставі наведеного позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 просила суд позовні вимоги задоволити.

Третя особа ОСОБА_10 позовні вимоги ОСОБА_2 за первісним позовом та ОСОБА_3 за зустрічним позовом не визнала та просить в задоволенні таких відмовити. Звернулась до суду з самостійними вимогами щодо предмета спору до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в яких просить суд: встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_11 протягом шести місяців з дня відкриття такої після смерті ОСОБА_5 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном; встановити факт набуття ОСОБА_11 права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_11 ; також просить суд стягнути з відповідачів судові витрати.

В запереченнях щодо позовів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також в обгрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що після смерті діда ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема, житловий будинок під АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_5 своїм майном розпорядився на власний розсуд, склавши заповіт посвідчений Пустомитівською державною нотаріальною конторою 29.07.1989 року за реєтровим номером № 2451, згідно якого все своє майно заповів своїй невістці, а її матері, - ОСОБА_11 , яку зобов`язав надати безкоштовне та довічне проживання в одній із кімнат належного йому житлового будинку під АДРЕСА_1 , його дружині ОСОБА_4 . (а.с.65 т.1).Зазначає, що її мама ОСОБА_11 спадщину за заповітом прийняла, оскільки відразу після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , вступила в управління та володіння спадковим майном. Проживаючи у спірному будинку, ОСОБА_12 підтримувала його у належному технічному стані, провела поточні ремонти, сплачувала усі обов`язкові комунальні платежі та податки, а також підтримувала у належному стані прибудинкову територію, доглядала за городом тощо. Крім цього, ОСОБА_11 значно поліпшила стан спірного будинку. Зокрема, перебудувала кухню в жилу кімнату, добудували ще одну кімнату, підвела воду, газ, каналізацію. Додатковим підтвердженням зазначеного, а також підтвердженням переходу права власності на будинок № 48 до ОСОБА_11 є рішення Сокільницької сільської ради від 25.07.05 р. за № 42. Вказаним рішенням ОСОБА_11 отримала право на переобладнання вказаного будинку. Крім цього, Сокільницька сільська рада цим рішенням узаконила прибудову до цього будинку розміром 4,35х2.15. ОСОБА_1 вказує, що після смерті матері - ОСОБА_11 яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_4 , вона фактично вступила в управління та володіння спірним спадковим нерухомим майном та продовжує ним повноцінно користуватися, підтримуючи у належному стані.Окрім цього, у встановленому законом порядку звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини на підставі якої Пустомитівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 93/2013.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 задоволено.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_11 протягом шести місяців з дня відкриття такої після смерті ОСОБА_5 шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

Встановлено факт набуття ОСОБА_11 права власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_11 .

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 121 грн. 80 коп. сплаченого судового збору. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 121 грн. 80 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 стверджує, що рішення суду першої інстанції незаконне, необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що у матеріалах справи відсутні відмова у видачі свідоцтва про право на спадщину чи відмова у вчиненні нотаріальних дій на ім`я ОСОБА_11 чи ОСОБА_1 та вважає, що це є підставою для відмови у позові, оскільки прийняття спадщини не відбулося. Посилається на те, що якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. Звертає увагу на те, що ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 та за життя до суду про встановлення будь-яких фактів щодо спадщини ОСОБА_5 не зверталась, належним чином право власності на спірний будинок не оформила та не зареєструвала. Посилається на те, що у мотивувальній частині рішення суд встановив, що його дід та баба перебували у фактичних шлюбних відносинах, однак безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання їх однією сім`єю. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 стверджує, що рішення суду є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу в редакції 1963 року та зазначає, що її батько ОСОБА_5 набув право власності на спірний будинок 02.04.1987 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності. Звертає увагу на те, що її мама ОСОБА_4 в період червня 1944 року і по 24.09.1989 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з її батьком ОСОБА_5 та набула майнове право на спірний житловий будинок як його дружина і спадкоємець першої черги після його смерті. Зазначає, що встановлюючи факт прийняття спадщини ОСОБА_11 і набуття нею права власності на спірне житло, суд вирішив питання про право особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю немає цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задовольнити, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 подала заяву про відмову від позовних вимог про що судом постановлено ухвалу від 03.08.2020 року та визнано нечинним рішення суду від 04.09.2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 .

Заслухавши пояснення представника апелянта ОСОБА_2 - адвоката Арутюнової Н.Ф., пояснення ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 , заперечення з приводу апеляційної скарги представника ОСОБА_1 -адвоката Середницького В.М., вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) ОСОБА_1 надала суду Відзив на апеляційну скаргу (далі Відзив). У Відзиві обґрунтовує свої заперечення на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Адвокат Арутюнова Н.Ф. надала суду пояснення до апеляційної скарги від 13.09.2017 року, які долучені до матеріалів справи (а.с.3-5 т.3), доводи апеляційної скарги підтримує.

Представник третьої особи ОСОБА_1 - адвокат Середницький В.М. 16.12.2019 року надав суду Заперечення до пояснень представника позивача адвоката Арутюнової Н.Ф. (а.с. 26-27 т.3).

За приписами ч.3 ст. 3 ЦПК провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Із матеріалів справи, пояснень учасників справи встановлено, що в період з червня 1944 року по 24.09.1989 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживали у фактичних шлюбних відносинах, разом вели домашнє господарство, були зареєстровані у житловому будинку АДРЕСА_1 . Від спільного проживання у них народилося троє дітей: син ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 та позивач по зустрічному позову ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8 ).

Згідно рішення виконкому Пустомитівського району Львівської області за №709 від 08.07.1959 року ОСОБА_5 виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку та господарських будівель в АДРЕСА_2 .

Спірний житловий будинок був збудований протягом 1959-1961 р.р.

Згідно матеріалів інвентаризаційної справи. будинковолодіння АДРЕСА_1 належало на праві власності ОСОБА_5 . Зазначене підтверджується Висновком про можливість оформлення права власності на будинок АДРЕСА_1 (а.с.148т.1), Свідоцтвом про право власності на прізвище ОСОБА_5 (а.с.150 т.1), Довідкою виконкому Сокільницької сільської ради від 01.11.1986 року (а.с.147 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть (повторне) серія НОМЕР_1 від 09.12.2008 року. (а.с.8 т.1).

При житті 29.07.1989 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося та те на що він за законом має право заповів своїй невістці ОСОБА_11 , яку зобов`язав надати безоплатне довічне проживання в одній із кімнат житлового будинку в АДРЕСА_1 своїй дружині ОСОБА_4 (а.с.85т.1).

За змістом ст.548 Цивільного кодексу УРСР (ред..1963р). (далі ЦК УРСР) для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Із матеріалів спадкової справи № 199/2007 заведеної після смерті ОСОБА_5 та записів у будинковій книзі вбачається, що ОСОБА_11 постійно проживала у будинку АДРЕСА_1 з 25.10.1980 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ( а.с.82-90, 104 т.1).

Відповідно до п.1 ст. 549 ЦК УРСР, який діяв на час відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Згідно роз`ясень п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24.06.1983 року (редакція на час виникнення спірних правовідносин) прописано, що якщо у вказаний у ст.549 ЦК УРСР шестимісячний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не продовження пропущеного строку.

Із наявних матеріалів справи, показів свідків встановлено, що ОСОБА_11 вступила в управління, володіння та розпорядження майном, належно його підтримувала, вела господарство, провела переобладнання у житловому будинку, провела добудову розміром 4.35х2.15 та облаштувала комунікаційні роботи відповідно до рішення Сокільницької сільської Ради Пустомитівського району Львівської області №42 від 25.07.2005 року, згідно якого надано дозвіл на узаконення вищенаведеного (а.с.96 т.1) тому суд підставно зазначив, що ОСОБА_13 набула право власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , яка була матір`ю позивача ОСОБА_3 та бабою позивача ОСОБА_2 , яка до дня смерті була зареєстрована та проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 .

При житті ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений 20.04.2012 року приватним нотаріусом Пустомитіського РНО Віблим Л.З. згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося та все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу ОСОБА_2 ( а.с. 67 т.1).

Позивач по справі ОСОБА_3 у відповідності до ст.1241 ЦК 2004 року незалежно від змісту заповіту має право на обов`язкову частку у спадковому майні матері ОСОБА_4 .

Згідно із ст.1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції , що у позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відсутні майнові права на спірний будинок у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 та, відповідно, позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання права власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування не підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги в частині визнання будинковолодіння в АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у якій ОСОБА_4 належала Ѕ частина житлового будинку та господарських будівель як одному із подружжя, що проживали разом як сім`я в період з червня 1944 року по вересень 1989 року спростовується матеріалами справи та поясненнями учасників справи.

Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи земельна ділянка під будівництво житлового будинку надана ОСОБА_5 у 1959 році. На момент завершення будівництва у 1961 році питання набуття права власності регулювалось Указом Президії Верховної Ради СРСР (далі Указ) від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків, що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року за № 8502-ІІ і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

На підставі ст.1Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року та постанови від 26 серпня 1948 року підставою виникнення права власності на житловий будинок був факт побудови житлового будинку відповідно до вищезазначених законодавчих актів. Зазначені правові акти не пов`язували право виникнення права власності на об`єкт нерухомості із датою реєстрації.

Така правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 18.04.2018 року, справа № 658/3749/15-ц, провадження №61-13799св18; у постанові від 06 березня 2018 року справа №175/2254/15 провадження №61-2658 св18; постанова від 12 грудня 2018 року справа № 758/1293/15-ц провадження №61-13207 св/18; постанова від 22 листопада 2018 року справа № 630/795/16-ц провадження №61-17868 св/18.

Згідно із ст.2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень-офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжуються внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

За приписами статті 3 цього Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яке є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом.

При цьому, діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.. 328 ЦК).

Будівництво житлового будинку , який є об`єктом спадщини, відбувалося відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому законом порядку ОСОБА_5 земельної ділянки на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво і на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю у власності ОСОБА_5 , який розпорядився своїм будинковолодінням на випадок смерті.

Отже, ОСОБА_4 за життя майнових прав на спірний житловий будинок чи частку у ньому не набула та після прийняття спадщини невісткою ОСОБА_11 на підставі заповіту проживала у ньому відповідно до умов заповідача ОСОБА_5 у заповіті від 29.07.1989 року. Із врахуванням зазначеного, спірний житловий будинок не увійшов до спадкової маси після смерті ОСОБА_4 .

Щодо доводів позивача ОСОБА_2 щодо набуття ОСОБА_5 права власності на спірний будинок з моменту введення його в експлуатацію в 1986 році не дають підстав для визнання будинковолодіння спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За змістом ч.3 ст.3 ЦПК провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

05 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою КМУ від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення».

Відповідно до роз`ясень постанови Пленуму Верховного Суду СРСР «Про судову практику в справах про право особистої власності на жилі будинки» від 31 липня 1962 року, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, участь окремих осіб своєю працею і коштами у будівництві жилого будинку на ділянці відведеній забудівнику, не може бути підставою для визнання за ним права спільної власності на жилий будинок. Такі особи лише мають право претендувати на відшкодування забудівником понесених ними витрат.

Разом з тим, Пленум роз`яснив, що за фактичним співзабудовником можуть бути визнані права співвласника, якщо буде встановлено наявність домовленості між забудівником і фактичним співзабудовником про будівництво будинку з метою створення спільної власності і буде дано згоду виконкому місцевої ради народних депутатів на зміну договору про надання земельної ділянки.

До матеріалів справи позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не надали суду договору, що між ОСОБА_5 та іншими особами, зокрема, ОСОБА_4 укладалися угоди про створення спільної сумісної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Суду також не надано доказів про звернення ОСОБА_4 в органи місцевого самоврядування про визнання її співзабудовником спірного житлового будинку, внесення змін до Договору про надання земельної ділянки ОСОБА_5 .

Колегія суду не може погодитися із доводами апелянтів в частині, що спірне майно було спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які перебували у фактичних шлюбних відносинах з червня 1944 року по вересень 1989 року, проживали спільно, вели господарство, народили та виховали троє дітей, піклувалися про внуків.

Відповідно до ст.ст. 104, 105,125 Кодексу законів про сім`ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР в редакції 1926 року, який був чинний на час будівництва та прийняття в експлуатацію спірного будинковолодіння, в УРСР визнається лише громадянський шлюб. Тільки зареєстрований шлюб породжує права та обов`язки подружжя, передбачені цим Кодексом та іншими законами.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах, що підтверджується матеріалами справи, без установлення участі сторін спільною працею в набутті майна не є підставою для визнання за ними права спільної сумісної власності на нього, якщо таке майно було придбане фактичним подружжям до 01.01.2004 року, тобто до набрання чинності Сімейним кодексом України, що відповідає висновку Верховного Суду України в рішенні від 16.05.2007 року, справа № 6-8462св06.

У п.7 постанови №5 від 31.03.1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (далі постанова) прописано , що відповідно до п.1 ст. 273 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.

За змістом п.11 постанови встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 08 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадянського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Посилання позивача ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 14.05.2015 року про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах ОСОБА_4 1925р.н. та ОСОБА_5 1925 р.н. з червня 1944 року по 24.09.1989 року є безпідставне, оскільки зазначене рішення скасовано ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16.10.2015 року та в касаційному порядку не оскаржувалося, набрало законної сили (а.с. 71-72 т.2).

Судом першої інстанції належно встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не перебували у зареєстрованому шлюбі. Згідно пояснень позивачів шлюб між батьками був церковним у 1944 році у с.Застав`є Томашівського повіту Любельського воєводства ( теперішня територія Польщі) із прийняттям дружиною ОСОБА_14 прізвища чоловіка ОСОБА_8 . Згідно архівної довідки від 08.10.2019 року у 1946 році родина у складі ОСОБА_15 , його дружини ОСОБА_16 , їх дочки ОСОБА_4 та зятя ОСОБА_5 були переселені у Тернопільську область у зв`язку з Угодою між УРСР та Польщею від 09.09.1944 року (а.с. 7-9 т.4). Враховуючи те, що встановити наявність реєстрації шлюбу у згадуваний період можливо виключно шляхом дослідження відомостей з метричних книг - паперових реєстрів, формулярів для офіційної реєстрації актів громадянського стану, оскільки саме в метричних книгах духовенство реєструвало акти громадянського стану членів церкви: хрещення (народження), вінчання (шлюб), поховання (смерть) з фіксацією днів і років народження, вінчання, смерті. Наданих позивачами належних доказів про реєстрацію шлюбу церквою чи іншою світською установою судом не здобуто, відтак не можна вважати факт перебування у шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 як офіційний державний, оскільки згідно чинного законодавства церковний шлюб без його реєстрації у період після 08 липня 1944 року не породжував майнових наслідків, а відтак позовні вимоги позивачів щодо встановлення факту перебування у шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в період з червня 1944 року по день смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Враховуючи вище зазначене, судом правильно встановлено, що ОСОБА_5 був одноособовим власником будинковолодіння АДРЕСА_1 . На випадок смерті ОСОБА_5 розпорядився належним йому майном, яке відповідно до вимог ст.549 ЦК УРСР 1963 р. після смерті спадкодавця ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 прийняла ОСОБА_11 , вступивши в управління та володіння спадковим майном. Підтвердженням переходу права власності на будинок №48 до ОСОБА_11 є рішення Сокільницької сільської ради№42 від 25.07.2005 року. Вказаним рішенням ОСОБА_11 отримала право на переобладнання вказаного будинку, а також узаконила прибудову до спірного будинку розміром 4.35х2.15 (а.с.152-153 т.1).

Згідно матеріалів спадкової справи № 199/2007 ( спадкодавець ОСОБА_5 ), записів у будинковій книзі, ОСОБА_11 постійно проживала, була зареєстрована у будинку №48 з 25.10.1980 року до 01.04.2007 року.

Із матеріалів інвентаризаційної справи на будинковорлодіння АДРЕСА_1 (а.с. 26-28, 32-34,37) вбачається, що ОСОБА_11 вчиняла необхідні дії для отримання свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок, але не встигла його отримати у зв`язку із смертю, яка наступила ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак відповідно до ст.549 ЦК в ред.1963 року вважається такою, що прийняла спадщину.

Після смерті ОСОБА_11 в управління та володіння спадковим майном вступила ОСОБА_1 та 18.04.2013 року за її заявою відкрито спадкову справу за заповітом матері ОСОБА_11 (а.с. 91-115 т.1).

12.12.2013 року позивач ОСОБА_1 у шестимісячний строк подала заяву у нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 ( ст.1270 ЦК).

Щодо позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такі не вчиняли на протязі шестимісячного строку жодних дій, передбачених ст.549 ЦК в ред.1963 року для прийняття спадщини.

Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для прийняття спадщини ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідає зібраним доказам, встановленим обставинам справи.

Відповідно до ст. 367 ч.1 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 ..

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 383,384, 389-391 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку визначеному ст..ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 07 серпня 2020 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

Р.В.Савуляк