Провадження №2/523/1845/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" вересня 2020 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.

за участю секретаря - Шевчук М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, у місті Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , яка виступає від свого імені та як законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участі третьої особи без самостійних вимог Служби у справах дітей Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування, зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ

1.Стислий виклад вимог і заперечень (аргументів) учасників справи

ПАТ «Дельта Банк» (далі за тестом Банк) звернулось до суду з позовними вимогами в яких просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , знявши їх з реєстраційного обліку.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_7 не виконала умови кредитного договору, укладеного між нею та ПАТ «УкрСиббанк», право вимоги по якому перейшло до ПАТ «Дельта Банк», до яких на підставі умов договору іпотеки перейшла у власність квартира АДРЕСА_1 . На теперішній час в квартирі зареєстровані відповідачі по справі. Посилаючись на ч.1 ст.109 ЖК УРСР, ст. 40 Закону України «Про іпотеку» позивач вважає, що відповідачі втратили право користування зазначеною вище квартирою. Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. Направив до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності.

Від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 до суду надійшов відзив в якому він просить відмовити в задоволенні позову посилаючись на його безпідставність та недоведеність.

2. Процесуальні дії у справі

Ухвалою суду від 02.12.2019р. провадження у справі було відкрито та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні.

Ухвалою суду від 18.02.2020р. підготовче судове засідання було закрито та призначений розгляд справи за участю сторін.

3. Фактичні обставини, встановлені судом та оцінка доказів

Як встановлено судом з наданих з боку позивача доказів, 15.08.2007р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір за умовами якого Банк зобов`язався надати ОСОБА_7 кредитні грошові кошти в розмірі 99 800,00 дол. США, з виплатою 10,5% річних, строком користування до 15.08.2028р.

Також, з метою забезпечення належного виконання вказаного вище кредитного договору між Банком та ОСОБА_7 15.08.2007р. був укладений договір іпотеки згідно якого в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1 .

08.12.2011р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за вказаним вище кредитним договором.

На підставі повідомлення №02.4.1/1147/17 від 15.09.2017р., повідомлення б/н від ПАТ «Дельта Банк», за умовами іпотечного договору від 15.08.2007р., реєстровий номер 3716, за ПАТ «Дельта Банк» було проведено реєстрацію права власності на іпотечну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.09.2019р. Тобто, ПАТ «Дельта Банк» набуло право власності на іпотечну квартиру шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

4. Норми права , якими врегульовані спірні правовідносини

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Усталена практика Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання про виселення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР(постанови Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 5 ЦПК України).

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із жилого приміщення, що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

5. Обґрунтування мотивів рішення суду

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ).

За приписами частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою другою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, виходячи зі змісту норм процесуального права, саме на позивача покладається обов`язок доведеності позовних вимог з приводу порушення його права власності з боку відповідачів.

У даній справі, ПАТ «Дальта Банк», яке набуло право власності на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення у позасудовому порядку, заявляє про те, що відповідачі не мають право користування квартирою, оскільки Банк є її власником.

Як було зазначено вище, державним реєстратором на підставі умов договору іпотеки право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до позивача в позасудовому порядку.

Отже, при зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом переходу права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель ПАТ «Дельта Банк» було обізнано про наявність обтяжень спірної квартири, яка належала на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_9 , зокрема про наявність відповідних речових прав осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, тобто мали можливість виявити ризики, пов`язані з набуттям права власності на спірну нерухомість у зв`язку із невиконанням боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою.

Наявність права осіб, місце проживання яких зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право останнього на користування майном.

Тобто, іпотекодержатель, як потенційний (у разі невиконання боргових зобов`язань, забезпечених іпотекою) новий власник спірного житлового приміщення, мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19).

Однією із підстав для зняття з реєстраційного обліку осіб, в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Як встановлено з матеріалів цивільної справи відповідачі на теперішній час продовжують проживати у спірній квартирі. Питання про їх виселення, з підстав передбачених ст.109 ЖК УРСР та ст.40 Закону України «Про іпотеку» позивач перед судом не ставить. Проте, посилаючись на вказані норми права просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, знявши їх з реєстраційного обліку. Разом з тим, з боку позивача суду не надано обґрунтувань та належних доказів, які б вказували, що відповідачі втратили право користування квартирою не виселившись із неї. При цьому суд наголошує, що припинення права власності на квартиру в позасудовому порядку, а саме факт переходу права власності від однієї особи до іншої не може бути єдиною та достатньою підставою для підтвердження наявності припинення підстав на право користування квартирою, яке пов`язується законом з іншими підставами та умовами. Відтак, правових підстав для зняття з реєстраційного обліку суд на теперішній час не вбачає.

Враховуючи вимоги як міжнародних договорів, так і національного законодавства, поведінку учасників правовідносин, позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду, дотримуючись балансу прав та інтересів сторін спірних правовідносин, у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Щодо підстав зазначених у відзиві представником відповідача на позовну заяву, то такі судом відхиляються, так як грунтуються на правомірності виникнення у ПАТ «Дельта Банк» права власності на квартиру, та не відноситься до підстав та предмету даної справи. Отже є безпідставними.

6.Розподіл судових витрат

В силу ст. 141 ЦПК України суд стягує з ПАТ «Дельта Банк» на користь держави несплачений судовий збір за дві позовні вимоги немайнового характеру в розмірі 1681,60грн.

Керуючись ст. ст. 12,81,89,141,263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , яка виступає від свого імені та як законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , за участі третьої особи без самостійних вимог Служби у справах дітей Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування, зняття з реєстраційного обліку відмовити у повному обсязі.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» () судовий збір в розмірі 1681,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.

Повне рішення суду складено 11 вересня 2020р.

Суддя