ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року

м. Харків

Справа № 645/10172/14

Провадження № 22-ц/818/399/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Хорошевського О.М.

суддів Бровченка І.О., Яцини В.Б.

за участю секретаря Плахотнікової І.О.

Учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на заочне рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 01 квітня 2015 року, постановлене суддею Шарка О.П., за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних, неустойки та звернення стягнення на предмет іпотеки,

УСТАНОВИВ:

У листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь проценти за користування коштами у сумі 1445 доларів США, трьох процентів річних у сумі 479 доларів США, штраф (пеню) за неналежне виконання зобов`язань у сумі 424000,00 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки,а саме квартиру АДРЕСА_1 , виселити відповідачів, передати квартиру в управління позивачу на період до його реалізації, стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 10.11.2010 року між ОСОБА_4 , та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. за реєстровим номером №4099, згідно якого позивач передав відповідачам в позику грошові кошти на суму 19860,00 доларів США з умовою повернення цих коштів у строки та порядку, визначеному договором.

Однак, всупереч досягнутим сторонами за умовами Договору позики домовленостями, відповідачі не виконали належним чином взяті на себе зобов`язання і порушили порядок розрахунків за Договором позики.

Позивач звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за Договором позики.

За результатами розгляду цивільної справи Фрунзенським районним судом м. Харкова було прийнято рішення, яке ухвалою апеляційногосуду Харківської області від 18.08.2014 р. було залишено без змін. Позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто солідарно з відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 161695 грн. 85 коп., що еквівалентно 13760 доларів США; проценти за період користування у розмірі 40355 грн. 61 коп.; три проценти річних від простроченої суми з 16.11.2011р. по 23.09.2013р. - 9643 грн.86 коп., що еквівалентно 820,67 доларів США; неустойку в розмірі 161695,85 грн., та судовий збір з кожного в розмірі 1720,50 грн.

Таким чином, згідно вказаного рішення суду, яке набрало законної сили, за укладеним Договором позики з відповідачів на користь позивача стягнуто грошові кошти.

З метою забезпечення виконання своїх зобов`язань за Договором позики від 10.11.2010р. позивачем із відповідачами 10.11.2010р. було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. за реєстровим номером № 4101.

Предметом Іпотечного договору є нерухоме майно: квартиру загальною площею 42,7 кв.м., житловою площею - 26,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та належить відповідачам на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету ХМР від 12.11.2008 року, реєстраційний номер №8-08-294748 Пг, згідно із розпорядженням від 12.11.2008р. №5946 Пг, зареєстрованого комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 22.12.2008р.та записано в реєстрову книгу за №П-8-31122 згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27921808, виданого КП «ХМБТІ» 08.11.2010р., реєстраційний №32004327.

Відповідачі свого боргу за Договором позики не повернули, це грошове зобов`язання залишилося невиконаним, і відповідно, не припинилося.

10 листопада 2014 року від імені позивача відповідачам засобами поштового зв`язку рекомендованою кореспонденцією та цінним листом з оголошеною вартістю була направлена письмова вимога про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за Іпотечним договором.

Таким чином, виходячи з умов Іпотечного договору та враховуючи невиконання відповідачами зобов`язань за Договором позики, позивач набув права звернути стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором для задоволення своїх вимог за Договором позики.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 01 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 проценти за користування коштами в сумі 1445 доларів США, три проценти річних від належної до стягнення з відповідачів суми коштів в розмірі 479 доларів США, а всього в сумі еквівалентній 1924 доларів США, що за курсом НБУ становить - 29141,03 грн., неустойку за неналежне виконання зобов`язань в сумі 424000,00 грн.

Звернуто стягнення за Іпотечним договором від 10.11.2010р., посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Малаховою Г.І. за реєстровим номером №4101, на нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 42,7 кв.м., житловою площею - 26,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та належить відповідачам на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації житлового фонду /правління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету ХМР від 12.11.2008 року, реєстраційний номер №8-08-294748 Пг, згідно із розпорядженням від 12.11.2008р. №5946 Пг, зареєстрованого комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 22.12.2008р.та записано в реєстрову книгу за №П-8-31122 згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27921808, виданого КП «ХМБТІ» 08.11.2010р., реєстраційний №32004327.

Визначно спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_4 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленої на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу.

За рахунок продажу предмету іпотеки задоволено вимоги ОСОБА_1 за Договором позики від 10.11.2010 року на суму, що визначена рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.05.2014р. в розмірі 376832,17 грн., та вимоги за Договором позики від 10.11.2010р. в розмірі -453141,03 грн., а саме: 29141 грн. 03 коп. процентів за користування позикою та трьох процентів річних, 424000 грн. неустойки, та усі витрати, пов`язані зі збереженням та реалізацією предмету іпотеки.

Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з іпотечного майна - квартири, загальною площею 42,7 кв.м., житловою площею - 26,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Передано предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 42,7 кв.м., житловою площею - 26,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , в управління ОСОБА_1 на період до його реалізації за визначеною ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» процедурою продажу.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 1827,00 грн. з кожної.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 просять рішення суду скасувати, як незаконне та необґрунтоване, постановлене з порушенням норми матеріального і процесуального права.

Скарга містить посилання на те, що рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 травня 2014 року (справа № 645/9275/13 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики) встановлено, що 31.08.2012 року відповідачі отримали вимогу ОСОБА_6 про виконання зобов`язань за договором позики, а 23.09.2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Суд при вирішенні питання щодо стягнення процентів за користування коштами, трьох процентів річних та неустойки за неналежне виконання зобов`язань застосовує ст. ст. 625, 1048, 1050 ЦК України, але не надає належній оцінці тому факту, що 23.09.2013 року ОСОБА_4 скористався своїм правом відповідно до приписів ст. ст. 1048, 1050, 625 ЦК України та стягнув у судовому порядку: заборгованість за договором позики, проценти за користування позикою, 3% річних та неустойку. Суд, також, не бере до уваги, що останній платіж, відповідно до умов Договору позики, відповідачі повинні були здійснити не пізніше 10 листопада 2011 року.

Щодо трьох процентів річних за користування коштами передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Як вбачається із заочного рішення, суд не дав належній оцінці тому факту, що рішенням Фрунзенського районного суду від 27.05.2014 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стягнуто солідарно на користь ОСОБА_6 в рахунок погашення боргу за договором позики 373 391, 17 грн.

Відповідно до п. 4 договору позики сторони погодились, що зобов`язання позичальників за цим договором при простроченні строку повернення позики мають бути виконанні зверненням стягнення на майно, яке є предметом іпотечного договору. Пунктом одинадцятим договору іпотеки передбачено, що позивач задовольняє свої вимоги в позасудовому порядку та визначає можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, позивач відповідно до умов договору позики та іпотечного договору зобов`язаний був продати предмет іпотеки від свого імені в позасудовому порядку та за рахунок проданої квартири погасити борг за договором позики у розмірі 373 391,17 грн.

Судом не надано належної оцінці умовам договору позики та іпотечному договору та безпідставно стягнуто з відповідачів три проценти річних від належної до стягнення з відповідачів суми коштів.

У позивача відсутні правові підстави для задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав іпотекодержателя.

Між позивачем та відповідачами визначено позасудовий спосіб врегулювання спору шляхом стягнення на предмет іпотеки, у разі неналежного виконання Іпотекодавцями своїх зобов`язань визначених у Договорі позики, у позасудовому порядку.

За таких обставин, суд на підставі належним чином оцінених доказів, мав дійти обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач обрав неналежний спосіб захисту його прав іпотекодержателя, а договором іпотеки встановлено позасудовий порядок продажу предмета іпотеки.

При постановленні рішення в частині виселення відповідачів суд застосував ст. ст. 39, 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК УРСР. Яку саме частину ст. 109 ЖК УРСР застосував суд при вирішенні спору невідомо.

Судом не надана належна оцінка тому, що іпотечне житло було придбано відповідачами не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із спірної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

10 листопада 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як Позичальниками та ОСОБА_1 як Позикодавцем було укладено договір позики за умовами якого Позикодавець передав у власність Позичальникам, а Позичальники солідарно прийняли 19860 доларів США. Позичальники зобов`язались повернути Позикодавцю предмет позики в порядку та строки, що визначені цим договором.

Договором позики від 10.11.2010 року, укладеного між сторонами визначений графік погашення позики за період з грудня 2010 року до листопада 2011 року та зазначено, що остаточний платіж повинен бути здійснений не пізніше 10 листопада 2011 року.

В результаті неналежного виконання Позичальниками зобов`язань за договором позики виникла заборгованість у розмірі 376832,17 грн., стягнута на користь ОСОБА_1 з відповідачів рішенням Фрунзенського районного суду від 27.05.2014 року залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 18.08.2014 року.

Звертаючись до суду з позовом, рішення за яким переглядається, представник ОСОБА_1 просив стягнути проценти за користування позикою, отриманою відповідачами за договором від 10.11.2010 року, у період з 23.09.2013 року до 20.11.2014 року та неустойку, передбачену договором у розмірі 424000,00 грн., тобто 1000,00 грн. за кожен день прострочення зобов`язання.

10 листопада 2014 року від імені позивача відповідачам засобами поштового зв`язку рекомендованою кореспонденцією та цінним листом з оголошеною вартістю була направлена письмова вимога про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за іпотечним договором.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку з непогашенням відповідачами заборгованості за Договором позики, позовна вимога про стягнення процентів за користування, трьох процентів річних, неустойки та позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів з предмету іпотеки підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідачі свого боргу за Договором позики не повернули, рішення суду не виконали, у зв`язку з чим, грошове зобов`язання залишилось невиконаним і відповідно не припинилось.

У зв`язку з належним направленням позивачем вимоги про добровільне звільнення іпотечного майна, відповідачі є належним чином повідомлені позивачем про необхідність виселитись з квартири, що є предметом іпотеки, протягом 30-денного терміну.

З огляду на викладені вище обставини та письмові докази, якими вони підтверджуються, в порядку ч.2 ст.39 ЗУ «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачі підлягають примусовому виселенню з предмета іпотеки.

Однак з такими висновками суд першої інстанції повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

За правилами ст. 580 ЦК України якщо у зобов`язання встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким саме чином вирішене це питання відносно договору позики частиною 1 ст. 1049 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зробила висновок, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким саме чином регулюються і вимоги коли розмір процентів договором не передбачені і їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку.

Таким чином після 10 листопада 2011 року підстав для нарахування відсотків та пені у позивача були відсутні.

Крім того, суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про примусове виселення відповідачів, оскільки на час подання позовної заяви наявність спору був відсутній.

У ч.2, ч.3 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» встановлено певний порядок дій іпотекодержателя: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотеко держателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї моги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок у встановлений або інший погоджений строк сторонами добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

З письмовою вимогою про виселення позивач звернувся до відповідачів 10 листопада 2014 року, а з позовною заявою з вимогою про виселення 25 листопада 2014 року, тобто до передбаченого законом строку, а тому висновком суду про виселення відповідачів є передчасним.

Доводи апеляційної скарги проте, що позивачем у 2012 році відповідачам надсилалась вимога про повернення коштів не можна взяти до уваги, оскільки після відсотки та пеня не підлягає нарахуванню після закінчення строку дії договору.

Що стосується застосування ст. 625 ЦК України то ці правила можуть бути застосовані до повного виконання зобов`язання і надіслання боржнику вимоги про повернення боргу не є перешкодою для їх застосування.

Відповідачами в заяві про перегляд заочного рішення зазначалось про закінчення строку позовної давності, однак з таким посиланнями погодитись не можна оскільки заборгованість за договором позики стягнуто на користь позивача рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.05.2014 року за результатом розгляду позовної заяви з якою ОСОБА_1 звернувся у 2013 року.

За правилами ч. 2 ст. 26 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Позовна заява у справі рішення по якій переглядається подана ОСОБА_1 з метою стягнення сум за прострочення основного зобов`язання та за період який не охоплювався рішенням від 2014 року.

З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що вимоги заявлені поза межами позовної давності.

Не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивачем обрано належний спосіб захисту свого права, оскільки договором іпотеки передбачений позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

За умовами іпотечного договору, укладеного між сторонами, звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватися на підставі договору про задоволення вимог кредитора, який сторонами не укладався, а тому у позивача не було перешкод для звернення до суду з такою вимогою, на підставі закону, що діяв на той час.

Правила Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадянам України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті» застосовується за наявності для цього підстав на стадії виконання рішення суду.

За правилами ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Однією з підстав для зміни судового рішення та ухвалення нового рішення, згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 ст. 376 ЦПК України визначається, що неправильне застосування норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону який не підлягає застосуванню, або не застосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки при вирішення спору судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами, оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом скасування його в частині задоволених позовних вимог, щодо стягнення процентів за користування коштів у сумі 1445 доларів США, неустойки за неналежне виконання зобов`язань в сумі 424000,00 грн. та виселення відповідачів з іпотечного майна а саме з квартири загальною площею 42,7 кв.м., житловою площею - 26,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . В іншій частині рішення залишити без змін.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені за подачу позовної заяви віднести за рахунок позивача.

Враховуючи викладене підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 5393, 30 грн. тобто по 2696, 65 грн. кожній.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 4 ч. 1, ст. 376, 382, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 01 квітня 2015 року змінити, скасувавши в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування коштами, неустойки та виселенні.

Викласти абзац 5 резолютивної частини заочного рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 01 квітня 2015 року в наступній редакції «За рахунок продажу предмету іпотеки задовольнити вимоги ОСОБА_1 за Договором позики від 10.11.2010 року на суму, що складається з суми заборгованості стягнутої рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.05.2014р. в розмірі 376832,17 грн. та трьох процентів відсотків річних за несвоєчасне виконання зобов`язання за період з 23.09.2013 по 20.11.2014 року у розмірі 7252,06 грн., що еквівалентно 479 доларів США.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 5393 (п`ять тисяч триста дев`яносто три) 30 коп. тобто по 2696, 65 грн. кожній.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.М. Хорошевський

Судді: І.О. Бровченко

В.Б. Яцина

Повне текст постанови складено 31 січня 2020 року.