ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/884/20 Номер провадження 22-ц/814/1471/20Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н.Л. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

Секретар: Ткаченко Т.І.

За участю: представника позивача адвоката Борзовець О.В.

відповідача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 квітня 2020 року (повний текст складено 07.04.2020 року)

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання інформації недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію зобов`язання спростувати інформацію, стягнення моральної шкоди.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року позивач звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що, 20.07.2019 позивач на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розміщений на веб-сайті «Ютуб», переглянув відео під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », в якому відповідач ОСОБА_1 надає інтерв`ю зазначеному вище каналові, розповсюджуючи неправдиві та недостовірні факти, а саме:

-«Приватна агрофірма «Подоляка» і особисто пан керівник роблять великий наступ на український народ і на Україну взагалі».

-« ОСОБА_3 , їхня милість, зробили добре діло поїхали у Заворсклянську сільську раду двома джипами виривати з хати на розмову одного із активістів, колишнього голову первинного колективу, для того, щоб він ліг під «подолякінські» правила всякі там, де не погоджені території і т.д. Людина не захотіла з ними розмолять. Ні у якому разі. Зовсі…».

-«В той же вечір один із єгерів, ОСОБА_4 , який втілював у життя і говорив «подолякінськими» словами. ОСОБА_5 виїхав із села, єгер ОСОБА_6 напився у кафе і в магазині, в той же вечір, жорсточайшим чином побив місцевого депутата ОСОБА_7 , той, який являється фермером, який володіє паями на правах оренди і до всього до цього не погодив землі ОСОБА_5 . Із-за цього зайшло слово за слово і той отгамселив депутата».

-«Якщо ОСОБА_5 дозволяє п`яним єгерям бити депутатів, то мені хотілося б напомнить: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - оце оці посадовці хай ждуть, він і на вас колись напустить. То що ви сиділи за одним столом «это не о чом не говорит» і те, що ви там гилили без ліцензії тих свиней».

-«Так що посадові особи області начувайтесь, тому, що дійде і до вас, що ОСОБА_11 єгеря будуть «насіловать» прямо в адміністративних зданіях».

Позивач вважає, що в даному відео зазначена недостовірна інформація, яка грубо порушує права позивача, принижує честь, гідність його як громадянина, завдає шкоди діловій репутації як директору ПАФ « ОСОБА_5 ».

В уточненій позовній заяві просив визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2 інформацію, розповсюджену у відео під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 на каналі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розміщену на веб-сайті « ІНФОРМАЦІЯ_4 », а саме:

-«Приватна агрофірма « ОСОБА_5 » і особисто пан керівник роблять великий наступ на український народ і на Україну взагалі».

-« ОСОБА_3 , їхня милість, зробили добре діло поїхали у Заворсклянську сільську раду двома джипами виривати з хати на розмову одного із активістів, колишнього голову первинного колективу, для того, щоб він ліг під «подолякінські» правила всякі там, де не погоджені території і т.д. Людина не захотіла з ними розмолять. Ні у якому разі. Зовсім…».

-«В той же вечір один із єгерів, ОСОБА_4 , який втілював у життя і говорив «подолякінськими» словами. ОСОБА_5 виїхав із села, єгер ОСОБА_6 напився у кафе і в магазині, в той же вечір, жорсточайшим чином побив місцевого депутата ОСОБА_7 , той, який являється фермером, який володіє паями на правах оренди і до всього до цього не погодив землі ОСОБА_5 . Із-за цього зайшло слово за слово і той отгамселив депутата».

-«Якщо подоляка дозволяє п`яним єгерям бити депутатів, то мені хотілося б напомнить: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 оце оці посадовці хай ждуть, він і на вас колись напустить. То що ви сиділи за одним столом «это не о чом не говорит» і те, що ви там гилили без ліцензії тих свиней».

-«Так що посадові особи області начувайтесь, тому, що дійде і до вас, що ОСОБА_11 єгеря будуть «насіловать» прямо в адміністративних зданіях».

Просив також зобов`язати ОСОБА_1 спростувати зазначену інформацію, шляхом розміщення відповідного відео на каналі Полтавські ОСОБА_12 , який розміщений на веб-сайті «Ютуб», протягом 30 днів після набрання законної сили рішенням в справі та стягнути з ОСОБА_1 100000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, вирішити питання судових витрт.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 07 квітня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання інформації недостовірною, такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, зобов`язання спростувати інформацію, стягнення моральної шкоди, відмовлено.

З цим рішенням не погодився позивач, який, посилаючись на його необгрунтованість, порушення та неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування доводів скарги зазначає, що висновок місцевого суду стосовно того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що саме ОСОБА_1 розповсюдив відповідну інформацію є безпідставним, оскільки за змістом ст.397 ЦК України, особа, яка дала згоду на зйомку, одночасно дала згоду і на публікацію відзнятого матеріалу і може вимагати припинення такого публічного показу.

Апелянт вважає, що ОСОБА_1 був обізнаний в тому, що дає інтерв`ю для каналу Ютуб, оскільки надав згоду на відео і, відповідно, на його публікацію.

Зауважує, що, дослідивши зміст висловлювань відповідача, вбачається, що ОСОБА_1 зазначає саме фактичні відомості, а не оціночні судження, які не відповідають дійсності і які створюють негативний образ щодо ОСОБА_2 .

Вважає, що відповідач в суді повинен був довести правдивість своїх висловлювань, що ним вчинено не було, а тому місцевий суд безпідставно відмовив у позові.

Окрім того, зауважує, що визначення відповідачів є правом позивача, а в разі якщо суд приходить до висновку про їх неналежність, він вправі встановити належного та здійснити його заміну.

У судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав та прохав її задовольнити.

Відповідач апеляційну скаргу не визнав та прохав її відхилити.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши пояснення учасників процесу, дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що, в мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_3 на сайті «YouTube» розміщено відеосюжет під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_5 » », автором якого зазначений ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

У вказаному відеосюжеті відповідачем ОСОБА_1 озвучено інформацію, яка зазначена позивачем в поданій до суду позовній заяві та яку позивач вважає недостовірною, такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що висловлювання відповідача ОСОБА_1 , які мали місце у вказаному відеосюжеті, автором якого зазначений ОСОБА_13 , з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів, є оціночними судженнями, які не можуть бути витлумачені як фактичні дані.

Окрім того, вказано, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, власник домену, доменного імені. Особи власника веб-сайту (доменного імені) має вказати позивач, а у разі якщо у позивача є труднощі - суд сприяє у витребуванні необхідної інформації в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

Відповідно до ст.28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Аналогічні положення є й у міжнародних актах з прав людини. Нормами ЦК України кожному гарантується право на повагу до його гідності та честі (ч.1 ст. 297 ЦК України), гідність і честь є недоторканними (ч.2 ст. 297 ЦК України).

У разі порушення права фізичної особи на честь і гідність вона вправі звернутися до суду з відповідним позовом про захист її гідності та честі (ч.3 ст.297 ЦК України).

При цьому статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань .

З п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 №1 вбачається, що Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

В пункті 4 даної Постанови зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Окрім того, відповідно до статей 94, 277 ЦК України, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. (п.п. 5-6 даної Постанови)

Враховуючи вищевикладене, місцевим судом вірно визначено, що вказані спірні висловлювання не носять характер образ (хоча і висловлені в агресивній формі), а є критичними по відношенню до причетної до даної обставини людини - позивача у справі, та є вираженням погляду автора висловлювань на вказані події. Тобто, вони є оціночними судженнями автора ОСОБА_1 , щодо дій ОСОБА_2 та інших осіб, які є предметом спору у даному провадженні, грунтувалися на його особистому трактуванні даної інформації, отриманої з іншого джерела.

При цьому, критично оцінюючи вказані судження, поширені у спірному відео, місцевим судом було вірно визначено, що вони були висловлені з урахуванням загальної стилістики, викладеної в ній інформації, з дотриманням розмовного стилю (широке використання загальновживаних слів; експресивність та емоційне забарвлення мовлення).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що викладена в статті інформація є вираженням суб`єктивної думки ОСОБА_1 , як її автора, тобто оціночним судженням ситуації, що склалась навколо особи позивача, з наданням відповідної оцінки ситуації, тобто є не твердженням про факти, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками ОСОБА_1 по справі щодо отриманої інформації.

Разом із тим твердження в апеляційній скарзі стосовно того, що ОСОБА_1 зазначає фактичні відомості, зокрема, про те, що «…єгер Семиділко напився у кафе і в магазині, в той же вечір, жорсточайшим чином побив місцевого депутата ОСОБА_7 …» не можуть бути взяти до уваги, оскільки даний факт не стосується особи позивача, дане висловлювання не містить конкретних фактів, які створюють негативний образ саме щодо ОСОБА_2 .

Право на власне тлумачення обставин справи є виявом реалізації конституційного права на свободу думки, свободу слова та вільне вираження своїх поглядів та переконань.

Відтак, відповідні спірні твердження ОСОБА_1 , висловлені у спірному відео, не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору, оскільки є оціночними судженнями, право на висловлення яких особі надано Конституцією України.

Окрім того, місцевим судом вірно вказано, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, власник домену, доменного імені. Особу власника веб-сайту (доменного імені) має вказати позивач, а у разі якщо у позивача є труднощі - суд сприяє у витребуванні необхідної інформації в порядку, передбаченому процесуальним законом.

При цьому, в даному позові ОСОБА_2 визначив відповідачем лише ОСОБА_1 , який лише висловив спірну інформацію, проте заперечує факт своєї причетності до її поширення, протилежне позивачем також не доведено. Відтак, оскільки матеріалами справи не доведено та судом не встановлено наявність волевиявлення відповідача на розповсюдження через вказаний позивачем веб-сайт змісту відеосюжету, то вимоги про спростування цієї інформації до ОСОБА_1 заявлені бути не можуть.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, врахувавши, що спірні висловлювання в є оціночним судженням, яке не підлягає спростуванню, суд першої інстанцій правильно вирішив спір по суті та ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про відмову в позові, яке не підлягають скасуванню.

Доводи апеляційної скарги позивача стосовно того, що спірна інформація, висловлена відповідачем та поширена на веб - сайті не відповідає дійсності, є недостовірною і такою, що порушує його право на повагу до його гідності, честі а також негативно впливає на його репутацію, колегія суддів оцінює критично, з урахуванням наведеного вище, оскільки поширена у відео інформація, є оціночним судженням промовця (відповідача), щодо відповідних обставин, не встановлює жодних фактів, а тому спростуванню не підлягає.

Жодних належних та допустимих доказів, того, що вказана спірна інформація містить образливі висловлювання на адресу позивача, які ганьблять його гідність, честь та ділову репутацію та були сформульовані в брутальній, принизливій та непристойній формі, матеріали справи не містять, відтак, вказані твердження апелянта суд до уваги не приймає.

Твердження апелянта про безпідставність висновку місцевого суду стосовно недоведеності факту, що саме ОСОБА_1 розповсюдив відповідну спірну інформацію, колегія суддів оцінює критично, оскільки дозвіл на зйомку та дозвіл на розповсюдження цього матеріалу - це різні юридичні факти, які не можна ототожнювати, а положення ст.307 ЦК України, на які посилається апелянта, також не містить норм щодо ототожнення вказаних понять.

Відтак, твердження апелянта, що ОСОБА_1 був обізнаний, що дає інтерв`ю для каналу Ютуб, оскільки надав згоду на відео і, відповідно, на його публікацію, колегія суддів до уваги не приймає, за відсутності належних та допустимих доказів та підтвердження вказаного.

За змістом ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна (немайнова) шкода відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини.

Стаття 23 ЦК України визначає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно роз`яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимог про визнання відповідної інформації, такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача, та її спростування, та, оскільки відповідні вимоги задоволенню не підлягають, то відсутні підстави і для стягнення моральної шкоди, що вірно визначено місцевим судом за відсутності належних та допустимих доказів завдання відповідної шкоди.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться фактично до незгоді із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Таким чином, суд першої інстанції повно та об`єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 квітня 2020 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ: Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак