Номер провадження: 22-ц/813/1155/20
Номер справи місцевого суду: 504/3163/17
Головуючий у першій інстанції Добров П.В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Сороколет Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та про поділ спільно нажитого майна,,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Комінтернівського районного суду Одеської області знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та про поділ спільно нажитого майна.

Позивач ОСОБА_2 надав суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , а саме: на земельну ділянку площею 0,0860га, кадастровий номер :04:001:0369 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок, загальною площею 121,8 кв.м.; житлова площа 88,4кв.м.; житловий будинок літ. А; гараж літ. Б; огорожа - №1-3; кадастровий номер :04:001:0369 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка площею 0,1360га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ), у зв`язку з тим, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його прийняття.

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 травня 2018 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , а саме: на земельну ділянку площею 0,0860га, кадастровий номер :04:001:0369 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок, загальною площею 121,8 кв.м.; житлова площа 88,4кв.м.; житловий будинок літ. А; гараж літ. Б; огорожа - №1-3; кадастровий номер :04:001:0369 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка площею 0,1360га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ).

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати, посилаючись на порушення норм процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не було звернено увагу на те, що заявником в порушення вимог ст. 151 ЦПК України, а саме не зазначено жодних причин у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, пояснення сторін, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до вимог постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Право на ефективний засіб юридичного захисту» встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

У п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» зазначено, що право на суд є одним з аспектів доступу до правосуддя, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 149 ч. 2 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову так і на будь-якій стадії розгляду справи якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яким він звернувся або має намір звернутися.

Позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу, забороною вчиняти певні дії,забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі,або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання та інше.

Види забезпечення позову повинні бути співвідносними із заявленими позивачем вимогами.

Таким чином, метою вжиття заходів забезпечення позову є уникнення можливого порушення прав та охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи - позивача. Вжиття заходів до забезпечення позову сприяє запобіганню порушення прав позивача на час вирішення спору в суді, а в разі задоволення позову забезпечує можливість відновлення його порушених прав. Натомість невжиття зазначених заходів забезпечення позову утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яким він звернувся або має намір звернутися.

При цьому, заходи про забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позовними вимогами. Співрозмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків забезпечення позову.

Апеляційний суд вважає, що заходи забезпечення позову, які були заявлені ОСОБА_2 , є співмірними із позовними вимогами та обставинами, які викладені у заяві про забезпечення позову.

Додатково суд апеляційної інстанції наголошує, що земельна ділянка площею 0,0860га, кадастровий номер :04:001:0369 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок, загальною площею 121,8 кв.м.; житлова площа 88,4кв.м.; житловий будинок літ. А; гараж літ. Б; огорожа - №1-3; кадастровий номер :04:001:0369 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд (присадибна ділянка площею 0,1360га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ) були відчужені за договором купівлі-продажу 19 вересня 2018 року ОСОБА_3 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.09.2018р.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що заходи забезпечення позову, які були накладені оскаржуваною ухвалою, фактично були скасовані 01 жовтня 2018 року, оскільки Комінтернівським районним судом Одеської області було постановлено ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_3 , а саме: на земельну ділянку площею 0,0860га, кадастровий номер :04:001:0369 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарчих будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та на житловий будинок, загальною площею 121,8 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони вчиняти ОСОБА_3 вчиняти певні дії, а саме: заборонено здійснювати будь-які будівельні роботи та інші дії спрямовані на відчуження спірного об`єкта нерухомого майна, а також передання його в іпотеку (заставу), оренду та обтяження його боргом, реєстрації обтяжень в реєстраційній службі.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 22 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 вересня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк