Справа № 456/3352/17 Головуючий у 1 інстанції: Бучківська В.Л.
Провадження № 22-ц/811/3252/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 вересня 2019 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернулась з позовом до ОСОБА_1 в якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просила зобов`язати відповідача відновити становище, яке існувало до порушення та повернути належний їй металевий стовпець шляхом переміщення його на 15 см в сторону земельної ділянки позивача, встановити його на місці межового знаку «11» та відновити огорожу і ворота з металевої сітки, демонтувавши при цьому існуючу надбудову над цим стовпцем.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Дашавської селищної ради Стрийського району Львівської області, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №10.

25.08.2019 року представник позивача, адвокат Олексишин І.Б. подав заяву про залучення до участі у даній справі правонаступника позивача, ОСОБА_3 , яка є спадкоємцем до майна померлої ОСОБА_5 , покликаючись на норми ст. 55 ЦПК України, ст.ст.1216,1218,1219 ЦК України.

12.09.2019 року представник відповідача адвокат Маципура Г.І. подала заперечення на заяву про процесуальне правонаступництво, в обґрунтування заяви покликається на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини особисті немайнові права. Предметом позову ОСОБА_5 є повернення металевого стовпця огорожі на місце межового знаку «11», відновлення огорожі та воріт з металевої сітки, а відтак даний спір є немайновим. Просить закрити провадження у справі на підставі п.6 ч.1 ст. 205 ЦПК України, так як фізична особа, яка була однією із сторін у справі, померла, а спірні правовідносини не допускають правонаступництво.

Оскаржуваною ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 вересня 2019 року в задоволенні заяви представника позивача - адвоката Олексишина Ігоря Богдановича про здійснення процесуального правонаступництва у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про відновлення становища, яке існувало до порушення, відмовлено.

Заяву представника відповідача - адвоката Маципури Г.І. про закриття провадження у справі задоволено.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про відновлення становища, яке існувало до порушення, закрито на підставі п.7 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Роз`яснено ОСОБА_3 та представнику позивача - адвокату Олексишину І.Б., що відмова у здійсненні процесуального правонаступництва не позбавляє спадкоємця, який у порядку, встановленому законом, набув відповідне спадкове майно у спадщину звернутися до суду з позовом про захист порушених прав та інтересів.

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , в апеляційній скарзі посилається на те, що відповідно до ст. 1219 ЦК України перелік прав та обов`язків, щодо яких не допускається правонаступництво від спадкодавця до його спадкоємців, є вичерпним. Однак суд першої інстанції, не зважаючи на те, що визнав позовні вимоги такими, що «за своєю природою є майновими», одночасно висловив думку, що такі «тісно пов`язані з волею власника майна», таким чином допустивши розширене тлумачення ст. 1219 ЦК України. Зазначає, що оскаржувана ухвала мотивована тим, що можливість процесуального правонаступництва у даній справі не підтверджена належними доказами, зокрема, відсутні докази прийняття ОСОБА_3 у спадщину майна, яке належало померлій ОСОБА_5 , у тому числі земельної ділянки, на якій розташований спірний стовпець. Звертає увагу на те, що лише 23.09.2019 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 та на земельну площею 0,1360 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:013:0001, на території Стрийського району Львівської області. Спірний стовпець розташований на успадкованій земельній ділянці, яка на даний час належить на праві приватної власності спадкоємцю, ОСОБА_3 . Просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_5 за своєю природою є майновими, однак тісно пов`язані з волею власника майна, що представником позивача не доведено суду, що дочка позивача, ОСОБА_3 прийняла спадщину та її обсягу, переліку та вартості майна, а відтак провадження у справі підлягає закриттю згідно з п. 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

У справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 в якому, з врахуванням уточнених позовних вимог, просила зобов`язати відповідача відновити становище, яке існувало до порушення та повернути належний їй металевий стовпець шляхом переміщення його на 15 см в сторону земельної ділянки позивача, встановити його на місці межового знаку «11» та відновити огорожу і ворота з металевої сітки, демонтувавши при цьому існуючу надбудову над цим стовпцем.

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Дашавської селищної ради Стрийського району Львівської області, вбачається, що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис №10.

Довідкою №2398/02-14 від 20.08.2019 року, виданою завідувачем Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т., витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, підтверджується, що ОСОБА_3 є спадкоємцем до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , згідно поданої заяви №956 від 20.06.2019 про прийняття спадщини (спадкова справа №494/2019).

25.08.2019 року представник позивача, адвокат Олексишин І.Б., подав суду заяву про залучення до участі у даній справі правонаступника позивача, яку адвокат мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_5 померла, а спадкоємцем її майна є дочка, ОСОБА_3 , яка успадкувала майно, належне позивачці на день її смерті, що відповідно до ст. 55 ЦПК України, ст.ст.1216,1218,1219 ЦК України, є підставою для залучення до участі у справі спадкоємця ОСОБА_3 , як правонаступника позивача ОСОБА_5 .

Відповідно до ст. 55 ЦПК України, у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Процесуальне правонаступництво це заміна сторони або третьої особи (право попередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку із вибуттям із процессу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки право попередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

В позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі.

Тобто, підставою для заміни сторони, а саме процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, внаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Визначений ст. 1219 ЦК України перелік прав та обов`язків щодо яких не допускається правонаступництво, є вичерпним.

Суд першої інстанції погодився з тим, що спір є майновим, про що суд зазначив в оскаржуваній ухвалі.

Право на спадкування не відноситься до тих прав, які в силу статті 1219 ЦК України є особистими і відносно яких правонаступництво недопустиме, оскільки здійснення цього права не пов`язано з певною особою, а тому може здійснюватися і спадкоємцями цієї особи на передбачених законом умовах. Зазначений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 523/17848/16-ц.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_3 є спадкоємцем майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , згідно поданої заяви №956 від 20.06.2019 про прийняття спадщини, що до переліку спадкового майна відноситься земельна ділянка, яка на праві приватної власності належала спадкодавцю, і щодо якої між сторонами виник спір, а відтак висновок суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва, є помилковим.

На думку колегії суддів, такими, що суперечать чинному законодавству, є висновки суду першої інстанції про наявність підстав для закриття провадження у справі.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, ст. 379, ст. ст. 381- 384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 16 вересня 2019 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30.01.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.