ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/3774/18Головуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/817/25/20 Доповідач - Дикун С.І.
Категорія - 351000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючого - Дикун С.І.

Суддів - Парандюк Т. С., Сташків Б. І.,

за участю секретаря - Кантицька О.І.

та учасників судового процесу: представника боржниці ОСОБА_1 - адвоката Будза Т.В., представника відділу примусового виконання рішень Герелевич О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/3774/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 березня 2018 року у справі за поданням старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, постановлену суддею Грицаком Р.М., повний текст якої складено 06.03.2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (далі - відділу примусового виконання рішень) звернувся в суд із поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Подання мотивоване тим, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області знаходиться зведене виконавче провадження №46853900 з примусового виконання виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 на користь юридичних та фізичних осіб заборгованості у розмірі 4842163,51 грн.

Державним виконавцем накладено арешт на все нерухоме майно боржника. Згідно з відповідями на запити державного виконавця, пенсії боржник не отримує, за трудовим та цивільно-правовим договором не працює, відкритих рахунків у банках та інших фінансових установах не має, за боржником зареєстровано один транспортний засіб та 1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Посилаючись на те, що боржником будь-яких дій, спрямованих на виконання рішень суду, не здійснено, станом на 06.03.2018 року сума коштів, які підлягають до стягнення з боржника становить 4842163,51 грн., просив суд тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України шляхом заборони перетинати державний кордон України до виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчими документами.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 березня 2018 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, без вилучення паспортного документа до повного виконання зобов`язання згідно зведеного виконавчого провадження ВП №46853900 з примусового виконання виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 на користь фізичних та юридичних осіб коштів у сумі 4 842163,51 грн.

Ухвалу направлено підрозділу примусового виконання рішень Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального Управління юстиції у Тернопільській області, адміністрації Державної прикордонної служби України, Управлінню у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в Тернопільській області.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 06.03.2018 року скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що вимог та копій постанов державного виконавця не отримувала, оскільки документи направлялись за адресою: АДРЕСА_1 , однак з 13.02.2015 року вона знята з реєстрації та за вказаною адресою не проживає. ЇЇ фактичне місце проживання АДРЕСА_2 .

Зазначає, що поняття ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням варто розуміти, як будь-які діяння/дії або бездіяльність боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли у нього є всі можливості виконати цей обов`язок і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини. Таким чином, можна стверджувати, що необхідною умовою для застосування до боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон є встановлення факту їх навмисного ухилення від виконання зобов`язань за рішенням суду.

Звертає увагу суду на те, що про існування виконавчого провадження їй стало відомо 28.10.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відділ примусового виконання рішень управління державної виконачої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Вказує, що твердження боржниці про те, що вперше їй стало відомо про існування виконавчого провадження 28.10.2019 року, є безпідставними, оскільки в матеріалах виконавчого провадження є заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження, також її представник неодноразово брав участь у судових засіданнях, представляючи інтереси ОСОБА_1 як боржника у виконавчому провадженні.

Незважаючи на те, що ОСОБА_1 знала про наявність зведеного виконавчого провадження, де вона виступає боржником, остання заборгованості не погашала, умисно не повідомляла свого фактичного місця проживання, місця роботи, чим ухилялась від виконання рішення суду.

Боржником вчиняються наступні дії (бездіяльність), що свідчать про навмисне (свідоме) невиконання останнім, покладених на нього обов`язків: не з`являється на виклики державного виконавця, не сплачує заборгованість по рішенню суду, не надає перелік майна, на яке можливо звернути стягнення для погашення існуючої заборгованості, не надає жодної інформації, зокрема, щодо місця фактичного проживання та місця роботи.

Державним виконавцем, зі свого боку, вжито усіх, передбачених чинним законодавством заходів примусового виконання рішення, однак, у зв`язку зі свідомим невиконанням боржником своїх обов`язків, які він має змогу виконати, та зобов`язань, покладених на нього рішенням, яке досі залишається невиконаним. Зазначене має негативні наслідки, як для стягувачів, так і держави в цілому, оскільки реальне виконання рішення суду є одним з показників ефективності роботи державних органів та сприяє зміцненню авторитету держави.

У судовому засіданні представник боржниці підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на обставини часткового виконання нею своїх зобов`язань за судовими рішеннями.

Державний виконавець апеляційної скарги не визнав, зазначивши, що сума боргу ОСОБА_1 за судовими рішення є значною - 4842163,51 грн, однак остання свідомо та умисно не погашає його, ухиляючись від виконання та не провівши протягом двох років перед зверненням державного виконавця із поданням жодного платежу та не надаючи достовірних даних про місце проживання та про місце роботи. А також пояснила, що і після винесення оскаржуваної ухвали судом, протягом 2018- 2019 р.р ОСОБА_1 не провела жодного платежу на виконання судових рішень.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 09 січня 2020 року задоволено клопотання представника відділу примусового виконання рішень та продовжено строки апеляційного розгляду справи.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 27 січня 2020 року за клопотанням представника відділу примусового виконання рішень відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області було замінено правонаступником - відділом примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Тернопільській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом установлено, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області перебуває зведене виконавче провадження ЗВП №46853900 з примусового виконання виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості в користь юридичних та фізичних осіб у сумі 4842163,51 грн.

Постановою начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 18.12.2017 року зведене ВП №46853900 про стягнення з ОСОБА_1 передано для подальшого виконання у відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області.

09.12.2014 року, 04.02.2015 року, 03.04.2015 року, 16.05.2015 року, 17.04.2015 року, 22.01.2016 року державним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, якими надано строк для добровільного виконання зобов`язань, які боржниці направлялись та частково нею виконувалися.

Вказана у виконавчих документах адреса місця реєстрації боржниці - АДРЕСА_1 .

13.02.2015 року боржниця, знаючи про відкриті виконавчі провадження, що підтверджується проведенням часткового виконання нею на той час своїх зобов`язань за судовими рішеннями, про що підтверджено її представником, була знята з реєстрації за місцем проживання АДРЕСА_1 за її заявою, про що відділ примусового виконання рішень не повідомила, за іншою новою адресою не зареєструвалась, не повідомляючи свого фактичного місця проживання, з метою уникнути переслідувань кредиторів. ОСОБА_1 свідомо вказувала неправильні адреси свого місця проживання АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_2 , однак, кореспонденція на ці адреси не могла бути доставлена у зв`язку з неправильно зазначеною (відсутньою) адресою одержувача, що стверджується повернутими поштовими відправленнями.

Окрім того, боржниця не подала достовірних відомостей щодо місця її роботи. Так, в ухвалі Апеляційного суду Тернопільської області від 25 серпня 2015 року у справі №607/9816/15-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19.06.2015 року за поданням головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби Тернопільського міського управління юстиції про оголошення розшуку Мартюк Л.О., встановлено, що її представник під час розгляду справи в апеляційному суді долучив до матеріалів справи протокол загальних зборів ТОВ Науково-експертний інститут Нотаріальної палати України від 16.07.2015 року. Наказ від 16.04.2015 року та виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, з яких видно, що ОСОБА_1 працює директором ТОВ Науково-експертний інститут Нотаріальної палати України.

Однак, виконавчі листи направлені до вказаного ТОВ поверталися без виконання, а згідно із відповіддю Державної фіскальної служби України № від 16.01.2018 року станом на час звернення із поданням державного виконавця інформація стосовно ОСОБА_1 щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня; Інформація про номери рахунків, відкритих юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями відсутня; юридичну особу ліквідовано (припинено)/ фізичну особу-підприємця припинено.

Як вбачається із відповіді Управління Пенсійного фонду України № від 15.01.2018, боржниця ОСОБА_1 пенсії не отримує та за трудовими чи цивільно-правовими договорами не працює.

19.02.2015 року постановою державного виконавця накладено арешт на все належне ОСОБА_1 майно.

Згідно із відповіддями держпродспорживслужби в Тернопільській області, Управління держпраці в Тернопільській області за ОСОБА_1 с/г техніка, технологічні транспортні засоби не зареєстровані.

Із повідомлення ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» № 02/07-2 від 02.01.2018р.вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстровано 1/2 частина житлового будинку АДРЕСА_1 . Однак, дане майно перебуває в іпотечній заставі банку, а тому на нього не може бути звернуто стягнення в порядку виконавчого провадження, про що не заперечив представник боржниці.

Згідно із відповіддю Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області за боржником не зареєстровані земельні ділянки.

Національною комісією з ціних паперів та фондового ринку повідомлено, що боржник не має зареєстрованих цінних паперів.

Відповіддю Головного центру обробки спеціальної інформації Державної Прикордонної служби України №0.184-4513/0/15-18 від 25.01.2018 року стверджується, що боржниця неодноразово перетинала кордон України.

15.01.2018 року ОСОБА_1 направлено поштою вимогу державного виконавця про виклик, якою зобов`язано божника з`явитись у відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (м. Тернопіль, вул. Грушевського, 8, каб. 211) 17.01.2018, в 11-00 год. для надання пояснень про причини невиконання рішення суду.

17.01.2018 року ОСОБА_1 на виклик держаного виконавця не з`явилася, що підтверджується актом державного виконавця від 18.01.2018 року.

23 січня 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ознайомився із зведеним виконавчим провадженням боржниці ОСОБА_1

Із січня 2016 року до березня 2018 року часу звернення державного виконавця із поданням про тимчасове обмеження боржниці ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, останньою на виконання судових рішень не здійснено жодного платежу.

Задовольняючи подання державного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України щодо ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що боржниця ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї судовими рішеннями, що підтверджується матеріалами подання.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, як такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.

Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до норм ЦПК України та Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» (стаття 6 вказаного Закону) одним із заходів забезпечення виконання рішення може бути тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа чи без такого, причому таке обмеження можливо на підставі судового рішення за поданням виконавця лише у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням.

Відповідно до ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником, за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Тобто, за змістом ч.1 та ч.3 ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення, що примусово виконується у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому, ч.3 ст.441 ЦПК України передбачає, що такий захід забезпечення виконання судового рішення, як тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України щодо особи, яка ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням та на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції колегія суддів враховує конкретні обставини даної справи, значну суму боргу - 4842163,51 грн, тривалість виконання (одне із виконавчих проваджень відкрите у грудні 2014 року), дії боржниці, як полягають у знятті із реєстрації та незареєстрування за новим місцем проживання, неповідомленні нею відділу примусового виконання рішень фактичного місця проживання та місця роботи, відсутність протягом тривалого періоду часу із січня 2016 року по даний час будь-яких сплат на погашення боргу, які суд розцінив як умисні дії з метою невиконання рішень суду.

Судова колегія вважає, що тимчасове обмеження права виїзду за межі України щодо ОСОБА_1 не порушує її права на вільне пересування і вважає, що застосоване до неї обмеження відповідає усім трьом критеріям, про які йдеться у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гочев проти Болгарії» («Gochevv.Bulgaria» від 26.11.2009)

1) обмеження ґрунтується на законі (п.19 ч.З ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», ч.ч.І, 2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст.441 ЦПК України);

2) обмеження переслідує легітимну мету, передбачену у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: обмеження є необхідним в демократичному суспільстві для підтримання публічного порядку (в даному випадку - щодо обов`язковості виконання судових рішень) та з метою захисту прав інших осіб (в даному випадку - прав стягувачів щодо ефективного виконання судових рішень);

3) обмеження перебуває в справедливому балансі між правами заявника та публічним інтересом (тобто є пропорційним меті його застосування): тимчасове обмеження заявника у виїзді за межі України не завдасть істотної шкоди майновим і немайновим правам заявника (в тому числі - більшої, аніж шкоди, яка заподіюється стягувачам внаслідок довготривалого невиконання боржником судових рішень) і сприятиме виконанню судових рішень і запобігатиме ухиленню заявника від виконання законних вимог державного виконавця щодо виконання судових рішень, які набрали законної сили.

Доводи боржниці в апеляційній скарзі, що про існування виконавчого провадження їй стало відомо лише 28.10.2019 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки 23 січня 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ознайомився із зведеним виконавчим провадженням боржниці ОСОБА_1 , що стверджується його власною заявою у матеріалах виконавчого провадження (т.1а.с.180-181), окрім того, до 2015 року включно боржницею проводилось часткове виконання своїх зобов`язань за судовими рішеннями, про що повідомив її представник і що також свідчить про її обізнаність щодо відкритих виконавчих проваджень.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 березня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах сум ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2020 року.

Головуючий Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Сташків Б.І.