Справа № 545/2601/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" вересня 2020 р. суддя Полтавського районного суду Полтавської області Путря О.Г., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до держави Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди.

В своїй позовній заяві просить стягнути з Російської Федерації на його користь моральну шкоду в розмірі 10 000 000 гривень.

Звертаючись до суду з даним позовом та обираючи на власний розсуд спосіб захисту свого права, позивач зазначив відповідачем іноземну державу - Російську Федерацію.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Частина перша статті 3 ЦПК України встановлює, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 2ст. 3 ЦПК України, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Частиною 1статті 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлює Закон України «Про міжнародне приватне право» від 2005 року № 2709-ІV, який застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом.

Стаття 79 цього Закону встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Як передбачено частиною четвертою цієї статті, у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права.

Таким чином,Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет щодо іноземної держави за відсутності згоди компетентних органів відповідної держави на залучення її до участі у справі у національному суді іншої держави.

Найважливішою ознакою для держави є суверенітет, оскільки саме суверенітет становить основну відправну засаду для її правосуб`єктності. Суверенітет держави має вияв у двох сферах-внутрішній та зовнішній. У зовнішній сфері суверенітет означає незалежність, самостійність і не підпорядкованість держави іншим державам.

У міжнародному приватному праві під імунітетом розуміють непідлеглість однієї держави законодавству та юрисдикції іншої. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої.

Такий статус характеризується як par in parem non habet imperium - рівний над рівним не має влади.

Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб.

Застосування судового імунітету вважається загальновизнаним у сучасній міжнародно-правовій практиці.

Закріплення судового імунітету для кожної суверенної держави має безумовний характер.

10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року (далі Конвенція), яка набула чинності для України 14 квітня 1995 року і застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і Туркменістаном.

Як вбачається з аналізу змісту ст. 1 Конвенції участь безпосередньо іноземної держави, як учасника процесу в національних судах, не передбачено.

21.11.2001 року Велика палата Європейського суду з прав людини винесла рішення у справах "МакЕлгінні проти Ірландії", "Аль-Адсані проти Сполученого Королівства" та "Фоґарті проти Сполученого Королівства", в яких зазначено, зокрема, що імунітет суверена є принципом міжнародного права, згідно з яким держава не підлягає юрисдикції іншої держави. Надання державі імунітету суверена у цивільному провадженні мало законну мету, яка відповідає міжнародному принципові забезпечення ввічливості і добрих стосунків між державами та поваги до суверенітету іншої держави. Європейська конвенція з прав людини має тлумачитися в якомога більшій гармонії з іншими нормами міжнародного права, частиною якого вона є, включаючи норми, що забезпечують імунітет держави. Звідси випливає, що заходи, які відбивають загальновизнані норми міжнародного публічного права стосовно імунітету держави не можуть, у принципі, вважатися такими, що встановлюють непропорційне обмеження на право звернення до суду, передбачене пунктом 1 статті 6.

Разом з тим необхідно зауважити, що правило судового імунітету не поширюється на можливість пред`явлення позову до держави у національний суд цієї держави.

Також відповідні роз`яснення надані Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п. 3, 8 листа від 16.05.2013 року №24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом».

Крім того, при вирішенні питання про відмову у відкритті провадження враховуються ті обставини, що відповідно до чинного міжнародного законодавства та законодавства України не піддається сумніву той факт, що Російська Федерація є державою-агресором відносно України, внаслідок збройної агресії якої має місце тимчасова окупація частини території України, та що дійсними причинами завдання моральної шкоди можуть бути зазначені обставини, що з урахуванням обставин даної конкретної справи має місце порушення норми матеріального права щодо застосування до іноземної держави судового імунітету, передбаченого частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року № 2709-ІV(з наступними змінами і доповненнями).

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VIIвизначається статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлюється особливий правовий режим на цій території, визначаються особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Однак та обставина, що тимчасова окупація територій України відбулася внаслідок збройної агресії Російської Федерації, не змінює того факту, що Російська Федерація як держава, яка користується суверенітетом, не може бути учасником справи у суді загальної юрисдикції держави України без її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це її органів чи посадових осіб.

У разі відсутності такої згоди рішення національних судів України можуть бути не визнані Російською Федерацією, а відповідно не будуть виконуватися нею, що не призведе до реального захисту та відновлення прав громадян України внаслідок ухвалення цих судових рішень.

В даному випадку позивач - фізична особа, звертається з позовом до відповідача держави Російська Федерація, у спорі щодо відшкодування моральної шкоди, а тому, даний спір за таких умов, суб`єктно не належить до юрисдикції національних судів України.

Аналогічний висновок міститься в численних постановах Верховного Суду, зокрема у постановах від 12 лютого 2020 року по справі № 710/784/19, від 21 серпня 2018 року по справі № 752/6366/16-ц, від 30 січня 2019 року по справі № 712/2008/17 ( щодо того, що інша держава може мати виключно статус заінтересованої особи в окремому провадженні, але аж ніяк не статус відповідача чи третьої особи в позовному провадженні ).

Згідно ст. 186 ч. 1 п.1 суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

На підставі викладеного, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства та обраний позивачем спосіб захисту свого права щодо звернення з позовом саме до держави Російська Федерація, у відкритті провадження в даній цивільній справі слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 46,55,186,259,260 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті провадження у справі в порядку цивільного судочинства за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування моральної шкоди.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду на протязі п`ятнадцяти днів з моменту проголошення, а сторонами, що не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту отримання копії.

Суддя: О. Г. Путря