ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 січня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/10129/18

Головуючий у першій інстанції Литвиненко І. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/5/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої-судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарями Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: державний реєстратор Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананко Костянтин Вікторович, Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананка Костянтина Вікторовича, Акціонерного товариства "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Альфа-Банк" про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію та зобов`язання вчинити певні дії,

місце ухвалення судового рішення місто Чернігів,

дата складання повного тексту судового рішення 28 лютого 2019 року.

У С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до державного реєстратора Чернігівської РДА Ананка К.В., АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого на час розгляду справи є АТ «Альфа-Банк», в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення № 38591493 від 07 грудня 2017 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Укрсоцбанк», винесеного державним реєстратором Ананком К.В., а також зобов`язати державного реєстратора поновити запис про його право власності на указану квартиру.

У мотивування заявлених вимог зазначав, що з метою забезпечення виконання ним кредитних зобов`язань 12 березня 2007 року між ним та відповідачем був укладений іпотечний договір, предметом якого була належна йому на праві приватної власності трикімнатна квартира АДРЕСА_1 . У липні 2018 року під час розгляду справи № 750/6065/18 про його виселення та зняття з реєстраційного обліку він дізнався, що 07 грудня 2017 року банк набув у власність вищевказану квартиру, підставою для чого стало застереження, зазначене в п. 4.5.3 договору іпотеки.

Вважає, що перехід права власності до банку є незаконним внаслідок того, що він не отримував відповідну вимогу банку, а заяву про вчинення нотаріальної дії подано не до нотаріуса, який посвідчував договір іпотеки. Крім цього перехід права власності здійснений під час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та не відповідає умовам іпотечного договору.

Рішенням від 18 лютого 2019 року Деснянський районний суд м. Чернігова позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував рішення № 38591493 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Укрсоцбанк». В іншій частині позову відмовив.

В апеляційній скарзі АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», не погоджуючись з прийнятим рішенням та вважаючи його незаконним, просить скасувати його та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання лише на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Представник скаржника зазначає, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в п. 4.5.3 іпотечного договору, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Указує, що Верховний Суд України та Верховний Суд неодноразово у своїх постановах приходили висновку, що реєстрація за банківською установою права власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки є цілком законною з огляду на те, що такий договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», а тому є належним правовстановлюючим документом.

Так, у постанові від 31 січня 2018 року у справі № 910/6592/16 Верховний Суд зазначив, що в іпотечному договорі сторони погодили застереження про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, що за своїми правовими наслідками прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Таке погодження сторонами свідчить і про наявність згоди самого іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звертає увагу, що ОСОБА_1 , підписуючи договір іпотеки, погодив всі викладені в договорі умови та підтвердив свою згоду на передачу у власність банку спірної квартири у випадку виникнення у банківської установи права звернення стягнення на предмет іпотеки. 08 вересня 2017 року на адресу позивача направлялось повідомлення про звернення стягнення на квартиру, проте 23 вересня 2017 поштове відправлення було повернуто за закінченням строку зберігання, що підтверджується наявними у справі письмовими доказами.

Наголошує на правомірності дій державного реєстратора, які повністю узгоджуються з положеннями ЗУ «Про іпотеку» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У наданому відзиві ОСОБА_1 , вважаючи доводи апеляційної скарги безпідставними, а судове рішення законним і обґрунтованим, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Доводи відзиву зводяться до того, що на час укладення між сторонами іпотечного договору від 12 березня 2007 року ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» мала іншу редакцію, відповідно якої договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Позивач указує, що передбачений наведеною нормою в такій редакції договір про задоволення вимог іпотекодержателя повинен був відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом ІІ книги 5 ЦК України.

Стверджує, що, виходячи з умов договору іпотеки, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання при реєстрації права власності на таке майно правовстановлюючим документом повинен бути договір про задоволення вимог іпотекодержателя, проте такий договір між ним там ПАТ «Укрсоцбанк» не укладався і, відповідно, він будь-якої згоди на відчуження спірної квартири не надавав.

Звертає увагу на той факт, що сама по собі умова договору іпотеки про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння, що підтверджено правовою позицією Великої Палати ВС у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 127/8068/16-ц.

Наголошує також, що згідно з ч. 2 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, проте оцінка спірної квартири не проводилась, і про оцінку майна навіть у поясненнях відповідача мови не йдеться.

Відповідачем ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

Заслухавши суддюдоповідача, вислухавши пояснення представників позивача та АТ «Альфа-Банк», дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що п. 4.5.3 іпотечного договору передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», тобто шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Суд указав, що оскільки такий договір між позивачем та ПАТ «Укрсоцбанк» не укладався, а ОСОБА_1 , як іпотекодавець, не надавав своєї згоди на передачу предмета іпотеки у власність іпотекодержателю, рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності на спірну квартиру за банком, власником якої залишився позивач, не можна вважати законним.

Суд відмовив у задоволенні вимоги про зобов`язання державного реєстратора поновити запис про право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, оскільки на підставі ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» такий запис поновлюється автоматично.

З таким висновком суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що 03 березня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого в ході розгляду даної цивільної справи залучений АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 935/6-051, згідно з умовами якого позивач отримав кошти у розмірі 21 000 доларів США зі сплатою 12,85 % річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості 25 лютого 2022 року. На підставі укладеної 10 жовтня 2008 року додаткової угоди сторони домовилися про збільшення процентної ставки до 15 % річних. Факт укладення кредитного договору та його умови сторонами не оспорюються.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання 12 березня 2007 року між сторонами був укладений іпотечний договір б/н, предметом якого була належна ОСОБА_1 на праві приватної власності трикімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 62,4 кв.м. На день підписання договору вартість предмету іпотеки становила 252 096 грн, яка визначена сторонами (а.с. 99-100).

Статтею 4 іпотечного договору визначений порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація. За змістом п. 4.1 договору у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

За змістом п 4.5 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса (п.п. 4.5.1, 4.5.2); шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п.п. 4.5.3); шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» (п.п. 4.5.4) тощо.

У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору за ОСОБА_1 станом на 04 вересня 2017 року утворилась значна заборгованість, чого не заперечує і сам позивач у позовній заяві.

08 вересня 2017 року на адресу ОСОБА_1 відповідачем було надіслане повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, у якому позичальнику пропонувалось сплатити кредитну заборгованість у розмірі 1 003 083,14 грн. У разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку ПАТ «Укрсоцбанк» мало намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (а.с. 101).

04 грудня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до державного реєстратора Чернігівської РДА із заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 103-104).

До наведеної вище заяви державному реєстратору банк надав наступні документи для вчинення реєстраційної дії: квитанцію про сплату адміністративного збору, договір іпотеки № 407 від 12 березня 2007 року, копію повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням № 935/6-051 від 7 вересня 2017 року, зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення № 452 ОСОБА_1 , вкладення у цінний лист на адресу: АДРЕСА_2 (а.с. 99-102).

За інформацією з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек на квартиру АДРЕСА_1 було накладено обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно на підставі іпотечного договору від 12 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Скрипкою О.О. Іпотекодержателем є АКБСР «Укрсоцбанк», а іпотекодавцем ОСОБА_1 (а.с. 105-106).

Розглянувши заяву ПАТ «Укрсоцбанк» та подані для проведення державної реєстрації документи, державним реєстратором Ананком К.В. 07 грудня 2017 року було прийняте рішення № 38591493 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Укрсоцбанк» (а.с. 107).

Звернувшись з даним позовом до суду, ОСОБА_1 стверджував про незаконність переходу права власності до банку, оскільки відповідну вимогу банку він не отримував; заяву про вчинення нотаріальної дії подано не до нотаріуса, який посвідчував договір іпотеки; а перехід права власності здійснений під час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та не відповідає умовам іпотечного договору.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції від 12 травня 2006 року, чинній на момент укладення іпотечного договору) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору) договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт порушення його прав як іпотекодавця, отже висновок районного суду про задоволення вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк» за наявністю для цього законних підстав не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно та є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення предмет іпотеки.

Умовами іпотечного договору, укладеного між сторонами, визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» (п. 4.5.3 іпотечного договору від 12 березня 2007 року).

У п. 4.5 іпотечного договору сторони погодили застереження про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, що прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками. Крім того, таке погодження сторонами свідчить і про наявність згоди самого іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань (правова позиція ВС, викладена у постанові від 31 січня 2018 року у справі № 910/6592/16).

Отже, висновок суду першої інстанції про необхідність додаткового укладення між сторонами договору про задоволення прав іпотекодержателя не відповідає наведеним вище нормам законодавства, яке регулює спірні відносини.

Спростовуються матеріалами справи доводи ОСОБА_1 про те, що він не отримував повідомлення банку про необхідність дострокового погашення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки банк дотримався визначених законодавством вимог щодо направлення ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, яке позивач отримав 27 вересня 2017 року (а.с. 101, 101 зворот).

Не можуть бути підставою для задоволення позову доводи ОСОБА_1 про те, що банк всупереч п. 9 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» звернувся із заявою про вчинення реєстраційної дії не до нотаріуса, який посвідчив договір іпотеки, оскільки норми цієї статті поширюються на вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, а позивач звертався до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності відповідно до вимог уже укладеного іпотечного договору.

Не можуть бути підставою для задоволення позову ОСОБА_1 його твердження про порушення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У п. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; 2) загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

У постанові ВСУ від 06 липня 2016 року у справі № 6-969 цс 16 зроблено висновок, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Згідно з ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому ст. 37 ЗУ «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У ст. 4 іпотечного договору його сторони передбачили, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки.

Тлумачення положень ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» свідчить про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього іпотекодержателем не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право іпотекодержателя виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору.

Банк, як добросовісний іпотекодержатель, який поклався на дані реєстру прав на нерухомість про те, що ОСОБА_1 був одноособовим власником квартири, й уклав договір іпотеки. У такій ситуації скасування спірного рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки суперечить захисту інтересів добросовісного іпотекодержателя.

Отже, положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не поширюються на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі).

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином звернення стягнення на предмет іпотеки, який належав позивачу, шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за ПАТ «Укрсоцбанк», як іпотекодержателем, було вчинено не у примусовому порядку, оскільки за умовами іпотечного договору позивач надав банку згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням останнього.

Відповідно суд вважає, що інша вимога позивача про зобов`язання державного реєстратора поновити запис про його право власності на спірну квартиру є похідною від вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, а отже також судом відхиляється за безпідставністю.

Крім цього, належним способом захисту порушеного права є не скасування рішення суб`єкту державної реєстрації про проведену державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (14-376цс18).

Виходячи з наведеного вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 знайшли свої підтвердження. Відтак, керуючись п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, колегія суддів приходить висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу та скасовує в цілому рішення суду першої інстанції, з позивача на користь АТ «Альфа-Банк», який є правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк», належить стягнути судовий збір у сумі 2 114,40 грн за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство "Альфа-Банк", задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 лютого 2019 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до державного реєстратора Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області Ананка Костянтина Вікторовича, Акціонерного товариства "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Альфа-Банк", про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Альфі-Банк» (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100, ) судовий збір в сумі 2114,4 грн за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 січня 2020 року.

Головуюча: Судді: