Справа № 396/464/20
Провадження № 2/396/266/20
РІШЕННЯ

Іменем України

04.08.2020 року м.Новоукраїнка

Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді Русіної А.А.,

за участю секретаря судового засідання Стеценко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новоукраїнка в залі суду цивільну справу № 396/464/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах своїх малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування Новоукраїнської районної державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів, з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Також, просила стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва на право на спадщину за заповітом від 10.06.2009 року, виданого державним нотаріусом Новоукраїнської районної нотаріальної контори Шевченко Н.Г., на підставі заповіту після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до копій домових книг для прописки громадян по АДРЕСА_1 за 27.05.2010-07.11.2014 p.p., порядковий номер 12 та 55, посвідчених секретарем Калич В.В. Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області Нергеш Маріанна Іванівна зареєстрована в будинку, який належить позивачу на праві власності за адресою АДРЕСА_1 при видачі паспорта громадянина України в зв`язку зі зміною прізвища з ОСОБА_6 04.09.2013 року , а також за даною адресою зареєстровані і діти відповідачки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відповідачка разом з дітьми залишила будинок по АДРЕСА_2 році та проживає разом з дітьми за адресою АДРЕСА_3 . На неодноразові прохання відповідачка знятися добровільно з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , разом з дітьми - відмовляється. Оскільки на теперішній час відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, але значний час не проживають в даному будинку, тим самим перешкоджають позивачу належним чином користуватись, володіти та розпоряджатись приватним житловим приміщенням, а саме оформити договір купівлі-продажу з ОСОБА_7 , а тому позивач звернулася до суду з позовом та просить його задовольнити, зазначивши, що у добровільному порядку знятись з місця реєстрації проживання, відповідачі не бажають.

Позивачка в судове засідання не з`явилася, подано заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання 04.08.2020 року не з`явилася по невідомим суду причинам, подано заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі, не обгрунтувавши підстави. Крім того подала клопотання про долучення доказів, а саме рішення суду про розірвання шлюбу, розписку про сплату коштів за придбання будинку за адресою АДРЕСА_3 , копію техпаспорту на будинок, вказавши, що придбала будинок за власні кошти за рік до розлучення, а не як стверджує позивач за кошти, якій їй дав колишній чоловік після розлучення.

Відповідач в судовому засіданні 09.06.2020 року позов визнала частково, не заперечувала щодо зняття її з реєстрації, однак заперечувала щодо зняття з реєстрації її дітей.

Представник третьої особи Органу опіки і піклування Новоукраїнської РДА в судове засідання не з`явився, подано заяву про розгляд справи без участі представника, позовні вимоги підтримують частково, зокрема просять відмовити суд в задоволенні позовних вимог щодо визнання дітей особами, що втратили право на користування житловим будинком.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судове засідання проводиться без фіксації за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши надані позивачем та відповідачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Згідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції).

Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за АДРЕСА_1 , відповідно до свідоцтва на право на спадщину за заповітом від 10.06.2009 року, виданого державним нотаріусом Новоукраїнської районної нотаріальної контори Шевченко Н.Г., на підставі заповіту після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7) та витяту про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.8).

Відповідно до копій домових книг для прописки громадян по АДРЕСА_1 за 27.05.2010-07.11.2014 p.p., порядковий номер 12 та 55, посвідчених секретарем Калич В.В. Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області Нергеш Маріанна Іванівна зареєстрована в будинку, який належить позивачу на праві власності за адресою АДРЕСА_1 з 04.09.2013 року, а також за даною адресою зареєстровані і діти відповідачки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 16.12.2017 року (а.с. 17-22).

Як вбачається з довідки виданої виконкомом Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області від 10.03.2020 року за № 816, відповідачі по справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 дійсно зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично за вказаною адресою не проживають з 2017 року по даний час (а.с.14).

Відповідно до акта обстеження від 13.03.2020 року, складеного депутатом Рівнянської сільської ради Федорченко В.М. в присутності свідків: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , (остання проживає в даному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який придбала вище зазначений будинок за розпискою) вбачається, що на даний час зареєстровані та проживають слідуючі громадяни: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .. ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_10 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , а також зареєстровані але не проживають: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.13).

Згідно копії довідки про склад сім`ї виданої Рівнянською сільською радою від 22.12.2018р. уповноваженому власнику житлового приміщення ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , про те, що до складу сім`ї входять: ОСОБА_2 , син ОСОБА_14 , син ОСОБА_3 та донька ОСОБА_4 (а.с.16 зворотна сторона).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом.

Оскільки власником спірного будинку є позивач, то саме за нею закріплено право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, що узгоджується з положенням ч. 1 ст. 319 ЦК України.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що також передбачено.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі були зареєстровані в належному йому будинку, як члени сім`ї: ОСОБА_2 , як дружина сина позивачки, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як діти сина та онуки позивача. На теперішній час шлюб між відповідачкою ОСОБА_2 та сином позивачки розірвано, відповідачі добровільно знятись з місця реєстрації не бажають, при цьому, тривалий час в будинку не проживають.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка разом з дітьми залишила будинок по АДРЕСА_2 році та проживає разом з дітьми за адресою АДРЕСА_3 .

Внаслідок цього власнику житла створюються перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житлом, яка бажає оформити договір купівлі-продажу з ОСОБА_10 , вказане також підтверджується актом обстеження, оскільки ОСОБА_10 зареєстрована разом зі своїми дітьми та проживає з дітьми у вказаному будинку.

Докази наявності поважних причин не проживання відповідача в житловому приміщенні в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Судом також встановлено, що батько дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , він же є сином позивачки, не зареєстрований та не проживає у спірному будинку.

При визнанні судом відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідачі тривалий час не проживає у зазначеному будинку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем.

Відповідно до вимог ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення власником будинку перешкод відповідачам у користуванні жилим приміщенням.

Таким чином ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 втратили право користування жилим приміщенням, а саме: будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відсутні у даному житловому приміщення з 2017 року, тобто близько трьох років, чим перешкоджають власнику у здійснені права користування та розпоряджання будинком, яка продала будинок за розпискою та має намір оформити договір купівлі-продажу будинку.

Крім того, судом встановлено, що відповідачка має власне житло в АДРЕСА_3 , яке придбала за рік до розлучення за розпискою, про що повідомила суд у своєму клопотанні про долучення доказів, де й проживає разом з дітьми.

Окрім того, відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків.

Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р., № 6-709цс16.

Таким чином, вирішуючи даний спір встановивши, що відповідачі з 2017 року і на момент звернення до суду з цим позовом у спірному будинку, як члени сім`ї позивача не проживали, а так само малолітні діти відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають у спірному будинку з 2017 року, батько дітей в даному будинку не зареєстрований та не проживає, він не є власником зазначеного будинку, позивач продала будинок за розпискою та має намір оформити договір купівлі-продажу, а реєстрація відповідачів перешкоджає позивачу у розпорядженні її майна, а відповідачка ОСОБА_2 має власне житло, в якому проживає разом з дітьми, тому суд приходить до висновку, що вимоги позову є достатньо обґрунтованими та доведеними.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, згідно до ст.141 ЦПК України, суд враховую те, що позовні вимоги задоволено, у зв`язку із чим, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

Крім того, відповідно до роз`яснень на даних у п.10 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об`єктом справляння судового збору.

Судом встановлено, в позовній заяві позивача зазначено три позовні вимоги, однак позивачем сплачено судовий збір лише за одну позовну вимогу, тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір за дві позовні вимоги в розмірі 1681,60 грн..

Керуючись ст.156 ЖК України, ст.3,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 405 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 82, 89, 206, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , та її малолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 - в дохід держави судовий збір у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп., - отримувач коштів ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код за , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача - UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Кропивницького апеляційного суду через Новоукраїнський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: А. А. Русіна