ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2205/20 Справа № 215/4466/19 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 листопада 2019 року, яке постановлено суддею Демиденко Ю.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 27 листопада 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ПівнГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику ушкодженням його здоров`я і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 146 055 грн. у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями на виробництві внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 24 травня 2013 року позивачу первинно було встановлено 20% втрати професійної працездатності, з яких: 15% по ХОЗЛ та 5% по туговухості. При наступному переогляді висновком МСЕК від 13 травня 2014 року позивачу повторно встановлено 20% втрати професійної працездатності, з яких: 15% по ХОЗЛ та 5% по туговухості. Висновком МСЕК від 21 квітня 2016 року позивачу повторно встановлено 20% втрати професійної працездатності, з яких: 15% по ХОЗЛ та 5% по туговухості. При наступному переогляді позивачу висновком МСЕК від 26 березня 2019 року повторно встановлено 35% втрати професійної працездатності, з яких: 25% по ХОЗЛ та 10% по туговухості, безстроково.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь позивача 30 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів та стягнуто на користь держави судовий збір в розмірі 768,40 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та збільшення розміру стягнутої з відповідача на користь позивача моральної шкоди до заявленої ним суми, посилаючись на те, що суд при визначенні розміру моральної шкоди не врахував, що у зв`язку з хронічними професійними захворюваннями порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, оскільки останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. У позивача постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, постійними болями, він відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, періодичне затруднення дихання за типом задухи, важкість у грудях, підвищення артеріального тиску, головний біль, запаморочення. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному станах позивача, який не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. На даний час здоров`я позивача не відновлено повністю, негативні зміни у його житті є безстроковим, усвідомлення чого завдає позивачу душевного болю та страждань.

Вважає, що судом першої інстанції залишено поза увагою роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач з 08 червня 1984 року по 01 липня 1991 року працював на посаді майстра в кар`єрі дільниці дорожньо-будівельної техніки та внутрішньокар`єрних доріг гірничотранспортного цеху, з 01 липня 1991 року по 07 грудня 1992 року майстром в кар`єрі начальником зміни дільниці експлуатації гірничотранспортного цеху Тернівського рудоуправління, з 07 грудня 1992 року по 04 серпня 1997 року майстром гірничим в кар`єрі виробничої дільниці з видобутку та навантаження гірничої маси на автомобільній транспорт Першотравневого кар`єру ПАТ «ПівнГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК» (а.с. 57-65).

Згідно п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 28 березня 2013 року, ОСОБА_1 , працюючи на посаді майстра гірничого в кар`єрі виробничої дільниці № 1 з видобутку та навантаження гірничої маси на автомобільний транспорт, забезпечував виконання змінних виробничої завдань з навантаженості гірничої маси на автомобільний транспорт, здійснював керівництво зміни і забезпечував безпечне ведення технологічного процесу, огляд, надійну безаварійну експлуатацію гірничих машин. При цьому внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, мавших місце порушень режимів експлуатації гірничих машин, позивач підпадав під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони та шуму (а.с. 16).

Відповідно до п. 17 Акту, причиною професійного захворювання позивача є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, умови праці майстра гірничого в кар`єрі за аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 2 ступені шкідливості, за рівнем шуму - до 3 класу 1 ступеня шкідливості. Аерозоль переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація в мг/м3 з вмістом кристалічного кремнію діоксину (SiO2) у пилу від 10% до 70% - 4,2 при гранично допустимій до 2,0 (а.с. 16).

Висновком МСЕК від 24 травня 2013 року позивачу первинно було встановлено 20% втрати професійної працездатності, з яких: 15% по ХОЗЛ та 5% по туговухості (а.с. 10).

При наступному переогляді висновком МСЕК від 13 травня 2014 року позивачу повторно встановлено 20% втрати професійної працездатності, з яких: 15% по ХОЗЛ та 5% по туговухості (а.с. 11).

Висновком МСЕК від 21 квітня 2016 року позивачу повторно встановлено 20% втрати професійної працездатності, з яких: 15% по ХОЗЛ та 5% по туговухості (а.с. 12).

При наступному переогляді позивачу висновком МСЕК від 26 березня 2019 року повторно встановлено 35% втрати професійної працездатності, з яких: 25% по ХОЗЛ та 10% по туговухості, безстроково (а.с. 13).

Суд, частково задовольняючи позов позивача до ПрАТ «ПівнГЗК», виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримані позивачем під час виконання ним трудових обов`язків і пов`язане з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст. 153 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди, однак, не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працював в умовах впливу шкідливих факторів з 1984 року по 2013 року, при цьому, добровільність виконання позивачкою робіт у шкідливих умовах праці не знімають з відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку.

У п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Однак, при вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, суд не в повній мірі врахував роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, не в повній мірі враховано характер отриманих позивачем професійних захворювань, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності, стан здоров`я позивача, який погіршується, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Як вбачається з матеріалів справи, працюючи в умовах впливу шкідливих факторів, позивач втратив 35% професійної працездатності, внаслідок отриманих професійних захворювань він постійно відчуває біль та страждання, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування, що порушує його нормальні життєві зв`язки. У позивача постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, постійними болями, він відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, періодичне затруднення дихання за типом задухи, важкість у грудях, підвищення артеріального тиску, головний біль, запаморочення. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному станах позивача, який не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. На даний час здоров`я позивача не відновлено повністю, негативні зміни у його житті є безстроковим, усвідомлення чого, завдає позивачу душевного болю та страждань.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, тривалість його праці на підприємстві відповідача ПрАТ «ПівнГЗК», відсоток втрати професійної працездатності за двома профзахворюваннями, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, стягнутої з ПрАТ «ПівнГЗК» збільшивши його з 30 000 гривень до 65 000 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 листопада 2019 рокузмінити в частині розміру моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 , збільшивши цей розмір з 30 000 грн. до 65 000 (шістдесят п`ять тисяч) гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 29 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: