Справа № 308/4683/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 вересня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Собослоя Г.Г., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря судового засідання: Микуляк Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області постановлену 11 червня 2020 року головуючим суддею Бедьо В.І. про відмову у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця Ужгородського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ),

встановив:

У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області зі скаргою на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця Ужгородського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), в порядку ст. 447 ЦПК України.

Скарга обґрунтована тим, що державним виконавцем замість солідарного стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 52 486 грн. по виконавчому документу № 2п-5247/10 безпідставно стягнуто з двох боржників 111 544 грн., що відповідно перевищує суму стягнення.

У зв`язку з чим просив суд зобов`язати Ужгородський районний відділ ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) повернути ОСОБА_1 надмірно стягнуту суму грошових коштів в межах виконавчого провадження ВП № 49899678 від 16.06.2016 року в розмірі 29 528, 66 грн.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.06.2020 року відмовлено у відкритті провадження за скаргою.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати та направити матеріали справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження за скаргою. В обґрунтування скарги посилається на порушення судом норм процесуального права. Зокрема вважає помилковим висновок суду про те, що саме суд здійснює контроль за виконанням судових рішень і його звернення до суду із скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця є належним способом захисту своїх прав. На думку апелянта помилковим є висновок суду про те, що вимоги його скарги є такими, що розглядаються у порядку позовного провадження. Вказує, що в ЦПК України відсутні норми, які б визначали підстави для відмови у відкритті провадження за скаргою.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у відкритті провадження за скаргою, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_1 невірно вибрав спосіб захисту своїх порушених прав, звернувшись у формі скарги, так як вимоги скарги є такими, що розглядаються в порядку позовного провадження і не можуть бути вирішені по суті в рамках поданої скарги.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Так, згідно ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Отже процесуальним законодавством, передбачена можливість подання сторонами виконавчого провадження скарги саме на рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця. Пред`явлення в порядку скарги (статті 447 ЦПК України) якихось інших вимог, які по суті не зводяться до оскарження конкретних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, чинним законодавством не передбачено, і такі вимоги можуть здійснюватися в іншому порядку, зокрема в порядку позовного провадження.

В даному випадку в прохальній частині скарги ОСОБА_1 ставиться питання про зобов`язання Ужгородського районного відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) повернути ОСОБА_1 надмірно стягнуту суму грошових коштів в межах виконавчого провадження ВП № 49899678 від 16.06.2016 року у розмірі 29 528, 66 грн.

Отже, суд вірно зазначив, що ОСОБА_1 невірно вибрав спосіб захисту своїх порушених прав, звернувшись у формі скарги, так як вимоги скарги є такими, що розглядаються в порядку позовного провадження і не можуть бути вирішені по суті в рамках поданої скарги.

Відповідні доводи апеляційної скарги про помилковість такого висновку суду є недоречними.

Апеляційний суд зазначає, що хоча у скарзі ОСОБА_1 і містяться посилання на певні норми Інструкції щодо організації примусового виконання рішень, які на його думку порушено державним виконавцем, водночас у прохальній частині скарги не ставиться питання про визнання якихось конкретних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця незаконними.

Вимоги прохальної частини скарги фактично зводяться до повернення ОСОБА_1 надмірно сплачених грошових коштів, і такі вимоги повинні розглядатися саме в порядку позовного провадження, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що в ЦПК України відсутні норми, які б визначали підстави для відмови у відкритті провадження за скаргою, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, Розділом VII ЦПК України не врегульовано питання щодо форми та змісту скарги, порядку її прийняття судом та ухвалення процесуальних рішень з цих питань, а тому в такому випадку суд повинен керуватися аналогією закону (ч. 9 ст. 10 ЦПК України).

Подібні за змістом відносини врегульовані Главою 2 Розділу ІІІ ЦПК України, зокрема статтею 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відтак, встановивши, що ОСОБА_1 подано скаргу, вимоги якої повинні розглядатися саме в порядку позовного провадження, суд правильно, застосувавши аналогію закону та статтю 186 ЦПК України, відмовив у відкритті провадження за скаргою.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 червня 2020 року про відмову у відкритті провадження у справі, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 17 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: