ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Постанова

Іменем України

30 вересня 2020 року м. Херсон

справа № 954/35/20

провадження № 22-ц/819/1303/20

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Радченка С.В.,

суддів: Вейтас І.В., Семиженка Г.В.,

секретар Давиденко І.О.

учасники справи:

представник відповідача адвокат Бурлай Дмитро Валерійович

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Бурлай Дмитра Валерійовича, який діє від імені ОСОБА_1 , на рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 02 липня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Гончаренка О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності, користування та розпорядження нерухомим майном,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог і рішення суду першої інстанції

У січні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.10.1994 року, вона та її племінник ОСОБА_1 являються спадкоємцями в рівних частинах спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , а саме житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . З 2014 року відповідач разом зі своєю родиною проживають у вказаному будинку. Ухвалою Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 04.03.2014 року визнано мирову угоду, укладену 27.02.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Позивачка неодноразово намагалася потрапити до належної їй власності, але ОСОБА_1 встановив нові замки на вхідних дверях домоволодіння та на вхідних воротах, перешкоджає їй зайти на територію домоволодіння, вселив у частку позивача свою тещу та брата своєї дружини. ОСОБА_1 в грубій та зухвалій формі відмовив ОСОБА_2 у здійсненні права власності, користування та розпорядження житловим будинком. У зв`язку з чим, позивачка просила зобов`язати відповідача ОСОБА_1 не чинити їй перешкоди в здійсненні права володіння та користування Ѕ житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , передати їй ключі від вхідних дверей домоволодіння та вхідних воріт паркану, стягнути з відповідача понесені нею судові витрати при подачі позову до суду та витрати на правничу допомогу.

Рішенням Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 02 липня 2020 року позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у здійсненні права володіння та користування 1/2 частиною житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передати ОСОБА_2 ключі від вхідних дверей та вхідних воріт до вказаного житлового будинку. Вирішено питання щодо судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем того факту, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні своєю часткою нерухомого майна.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального законодавства. Посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив докази та обставини по справі та дійшов помилкового висновку про обгрунтованість позовних вимог. Основними доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права під час вирішення питання про відкриття провадження. Крім того зазначає про те, що позивачкою не було надано доказів на підтвердження позовних вимог.

Доводи осіб, які подали відзив (заперечення) на апеляційну скаргу

Письмових заперечень на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.10.1994 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є спадкоємцями в рівних частинах спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , а саме житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 04.03.2014 року визнано мирову угоду, укладену 27.02.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , згідно якої: 1) сторони домовляються між собою, що відповідно до цієї мирової угоди Відповідач не перешкоджає Позивачеві користуватися домоволодінням по АДРЕСА_1 та передає комплект ключів від вхідних воріт домоволодіння та житлового будинку; 2) сторони домовились, що порядок користування домоволодінням або поділ майна в натурі буде встановлений після узаконення самовільно реконструйованого житлового будинку, збудованих споруд та господарських будівель та після оформлення в спільну сумісну власність даного житлового будинку з господарськими спорудами (по Ѕ частки, кожній з Сторін) в установленому Законом порядку.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За положеннями статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин 1,3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спірним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Як зазначено у статті 13 Конституції України, власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності.

Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.

Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Частиною 1 статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що права ОСОБА_2 , як законного співвласника, щодо володіння та користування належною їй частиною спірного домоволодіння відповідно до її частки у праві спільної часткової власності порушені та підлягають захисту у спосіб, визначений позивачем, а саме зобов`язання відповідача не чинити їй перешкоди у здійсненні такого права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду. Докази та обставини, на які посилається представник відповідача в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду попередньої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми процесуального права.

Зокрема безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції необґрунтовано прийняв позовну заяву до розгляду, так як спір між сторонами було вирішено затвердженням мирової угоди між ними, а тому провадження у справі підлягало закриттю, оскільки судом вірно встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази про дії сторін, чи настання обставин, які свідчать, що на день відкриття провадження у справі між сторонами був відсутній спір щодо права позивачки на проживання у спірному житлі.

Оскільки спір між сторонами не врегульовано, та є невизначеність у правах і обов`язках сторін, судова колегія не вбачає підстав, передбачених пунктом 2 частиною 1 статті 255 ЦПК України для закриття провадження у справі.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не надано доказів на підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу, з огляду на таке.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

На підтвердження цих обставин, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником (а не будь-ким) витрати, та їх сплата повинна бути підтверджена відповідними фінансовими документами.

Таким чином, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором.

Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, витрат на послуги адвоката, керуючись принципами справедливості, співмірності та верховенства права.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_2 та адвокатом Залюбовським В.В. укладено договір про надання правничої допомоги від 16 грудня 2019 року. Згідно квитанції №1953 ОСОБА_2 сплатила кошти в сумі 3000 грн. за надання правничої допомоги по вказаній цивільній справі (а.с.14).

У встановлені законом строки, суду було надано розрахунок витрат на правову допомогу, який відображає вартість години за певний вид послуги та час витрачений на участь у судових засіданнях та вчинення окремих процесуальних дій поза судовими засіданнями (а.с.11).

З огляду на наведене колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд ухвалюючи рішення в частині розподілу судових витрат дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн, оскільки представником позивача надано достатньо доказів на підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу, а заявлений позивачем розмір витрат на правову допомогу відповідає вимогам, визначеним статтями 137, 141 ЦПК України.

Будь-яких інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не наведено.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Бурлай Дмитра Валерійовича, який діє від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 02 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2020 року.

Головуючий С.В. Радченко

Судді І.В. Вейтас

Г.В. Семиженко