справа № 367/8609/17
головуючий у суді І інстанції Карабаза Н.Ф.
провадження № 22-ц/824/9331/2020
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання спільного сумісного подружнього майна та його розподіл,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання спільного сумісного подружнього майна та його розподіл, в якому просив:

визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будинок НОМЕР_6 та земельну ділянку 1238 кв.м по АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; два гаражі у будинку АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 ; автомобіль марки "INFINITI ЕХ" 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ; автомобіль марки "Toyota Avalon" 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ;

провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме: будинок АДРЕСА_5 ; квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_4 розподіливши в рівних частках по 1/2 за кожним;

визнати право власності за ОСОБА_2 на гараж у будинку АДРЕСА_3 площею 36,3 кв.м;

визнати право власності за ОСОБА_3 на гараж у будинку АДРЕСА_3 площею 20 кв.м;

визнати право власності за ОСОБА_2 на автомобіль марки "Toyota Avalon" 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ;

визнати право власності за ОСОБА_3 на автомобіль марки "INFINITI ЕХ" 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 липня 2018 року позов ОСОБА_2 про визнання спільного сумісного подружнього майна та його розподіл задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_6 та земельну ділянку 1238 кв.м по АДРЕСА_1 , квартиру АДРЕСА_2 ; два гаражі у будинку АДРЕСА_3 ; квартиру АДРЕСА_4 ; автомобіль марки "INFINITI ЕХ" 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 ; автомобіль марки "Toyota Avalon" 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Проведено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а саме: будинок АДРЕСА_5 ; квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_4 , розподіливши в рівних частках по 1/2 за кожним.

Визнано право власності за ОСОБА_2 на гараж у будинку АДРЕСА_3 , площею 36,3 кв.м.

Визнано право власності за ОСОБА_3 на гараж у будинку АДРЕСА_3 , площею 20 кв.м.

Визнано право власності за ОСОБА_2 на автомобіль марки "Toyota Avalon" 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Визнано право власності за ОСОБА_3 на автомобіль марки "INFINITI ЕХ" 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 .

Не погоджуючись із указаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Омелян І.В., звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просила оскаржуване рішення скасувати в частині вирішення спору стосовно поділу двох гаражів.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що місцевим судом присуджено в натурі позивачу гараж у будинку АДРЕСА_3 площею 36,3 кв.м, а відповідачу гараж в тому самому будинку, але площею 20 кв.м.

Суд не навів у рішенні обставин, за якими він відступив від засад рівності часток подружжя у спільному майні, не вказав, чому в такий спосіб позбавив відповідача власності, зменшивши обсяг майна на власний розсуд без жодної відповідної компенсації.

Згідно зі Звітами про незалежну оцінку майна від 02.05.2018 року, що виготовлені ТОВ "Мегаполіс і партнери" на замовлення відповідача, оціночна вартість гаражного боксу № НОМЕР_2 загальною площею 20 кв.м складає 428827 грн без ПДВ, а гаражного боксу НОМЕР_7 загальною площею 36,3 кв.м складає 778320 грн без ПДВ. Отже, суд виділив позивачу та відповідачу в натурі нерівнозначні об`єкти нерухомого майна, що майже вдвічі відрізняється за площею та вартістю.

У поданому до суду відзиві адвокат Маркевич А.М. в інтересах ОСОБА_2 зазначає, що рішенням суду було визнано право власності кожної із сторін не тільки на гаражі, а ще і на автомобілі. При цьому судом визнано право власності ОСОБА_4 на автомобіль "INFINITI ЕХ" 2013 року випуску, а ОСОБА_5 - на автомобіль "TOYOTA AVALON" 2006 року випуску. В цій частині рішення суду також не оспорюється, проте, це безпосередньо пов`язано із розподілом судом між сторонами гаражів.

Згідно із наведеними у рішенні суду даними інтернет-порталу Автобазар ринкова вартість автомобіля "Toyota Avalon" 2006 року випуску, на час подання позову складала від 7000 доларів США до 13000 доларів США, а ринкова вартість автомобіля "INFINITI ЕХ" 2013 року випуску на час подання позову становила 25000 - 35000 доларів США.

Відтак, суттєва різниця на користь ОСОБА_4 в ціні автомобілів, поділених судом між сторонами, компенсує різницю в ціні на користь ОСОБА_5 поділених між ними гаражів. При курсі долара США на липень 2018 року (26,2 грн) різниця в ціні поділених між сторонами автомобілів складає 15-20 тисяч доларів, що у гривневому еквіваленті складає від 393000 до 524000 грн. А ці суми значно більші, ніж різниця у оцінці вартості гаражів, проведеної на замовлення ОСОБА_4 .

Тому позивач заперечує проти доводів апеляційної скарги про те, що судовим рішенням не врахована вартість поділеного між сторонами майна та що були порушені права ОСОБА_4 .

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції відповідачка оскаржує лише в частині поділу гаражів, однак, апеляційний суд з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу, вважає за необхідне переглядати оскаржуване рішення суду у даній справі у повному обсязі, оскільки предметом спору є поділ майна подружжя, при вирішенні якого має бути враховано розподіл усього заявленого у позові майна.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_1 адвокат Омелян І.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Маркевич А.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, та підлягає поділу між сторонами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання спільним сумісним майном та поділу майна подружжя.

Судом установлено, що 10.08.1986 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений шлюб.

У позові позивач зазначає, що з травня 2015 року подружні відносини припинились.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Київ від 05.03.2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано.

Звертаючись до суду з позовом про визнання спільною сумісною власністю подружжя майна позивач просив поділити наступне майно:

трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , площею 78 кв.м, набуту позивачем згідно з договором купівлі-продажу №Б/458 від 27.02.1998 р.;

чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , площею 148 кв.м, набуту відповідачкою згідно із свідоцтвом про право власності на квартиру від 19.03.2002 р.;

будинок АДРЕСА_6 , загальною площею 408,4 кв.м, житловою площею 101,3 кв. м, земельну ділянку, загальною площею 1238 кв. м, які згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №107174445 від 12.12.2017 р. належить відповідачці на праві приватної власності;

гаражний бокс АДРЕСА_7 , набутий відповідачкою згідно із свідоцтвом про право власності на підземний гараж від 04.12.2002 р.;

гаражний бокс № НОМЕР_2 площею 20,0 кв.м в будинку АДРЕСА_3 , набутий відповідачкою згідно із свідоцтвом про право власності на підземний гараж від 04.12.2002 р.;

транспортний засіб марки TOYOTA, модель AVALON, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого є позивач згідно із свідоцтвом про реєстрацію серії НОМЕР_3 ;

транспортний засіб марки INFINITI EX, 2013 року випуску, власником якого є відповідач.

Указане майно було придбане у період шлюбу.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначала про наявність у подружжя також іншого майна, яке зареєстроване за позивачем, та зверталась до суду із зустрічною позовною заявою, яку було залишено без розгляду внаслідок пропуску передбаченого ст. 193 ЦПК України строку для подачі зустрічного позову та відмовлено у задоволені заяви про поновлення цього строку.

Оскільки предметом розгляду цього спору є поділ майна, що зазначив позивач у позові, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави вирішувати спір щодо поділу майна, яке не увійшло до позовних вимог. Тому відповідні доводи апеляційної скарги щодо необхідності встановлення під час апеляційного перегляду усього набутого подружжям за час шлюбу майна, є безпідставними.

Перевіряючи оскаржуване рішення апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для поділу майна з урахуванням наступного.

Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що "у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує".

Як убачається із матеріалів справи судом було визнано майно спільною власність та проведено його розподіл таким чином, що дві квартири та будинок поділено в рівних частках, а два гаражі та два автомобілі поділено між сторонами шляхом виділення у власність кожному по одному гаражу та одному автомобілю.

Відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та яке є предметом цього спору. У доводах апеляційної скарги представник відповідача указує лише на незгоду відповідачки в частині виділення їй із двох гаражів того гаражу, що менший за площею.

Статтею71 СК України визначено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Колегія суддів погоджується із доцільністю вирішення спору в частині виділення сторонам у натурі у власність по автомобілю та по гаражу, оскільки вказані об`єкти майна є рівнозначними за цільовим призначенням.

Як вбачається із матеріалів справи, вирішуючи спір судом першої інстанції було враховано пояснення сторін про те, що відповідачка використовувала автомобіль марки "INFINITI EX", 2013 року випуску, а позивач використовував автомобіль марки "TOYOTA", модель "AVALON", 2006 року випуску. Заперечень з приводу розподілу автомобілів у сторін не було.

Позивачем до матеріалів справи (Т. 1 а.с. 66, 67) надано розрахунок вартості рухомого і нерухомого майна станом на 12.12.2017 року, згідно із яким вартість гаражів становить 81407 грн (3000 доларів США) та 67840 грн (2500 доларів США), а вартість автомобілів становить 298492,7 грн (11000 доларів США) за автомобіль марки "TOYOTA", модель "AVALON" та 705528,2 грн (26000 доларів США) за автомобіль марки "INFINITI EX".

Указана вартість майна була обґрунтована як середня оціночна вартість рухомого і нерухомого майна згідно із сайтом нерухомості в Україні та курсом валют НБУ на 12.12.2017 року.

Відповідачкою у наданому суду першої інстанції відзиві було зазначено про її згоду на поділ автомобілів шляхом виділення кожному автомобіля, яким вони користувались, а заперечення щодо поділу гаражів обґрунтовані були лише тією обставиною, що у більшому за площею гаражі знаходиться її автомобіль, сезонні шини та аксесуари до її машини. При цьому вона не зазначає обставин щодо неможливості використання нею іншого гаража, меншої площі. Як вбачається із матеріалів справи підземні гаражі знаходяться поряд у одному і тому ж будинку.

Заперечень щодо різниці у вартості присуджених гаражів, які були визначені судом першої інстанції на підставі наданого позивачем до справи розрахунку, у суді першої інстанції відповідачкою не було зазначено, указаний розрахунок спростовано нею не було.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Оскільки відповідачці у власність був виділений автомобіль більшої вартості, а позивачу суд виділив у власність автомобіль меншої вартості, відповідно судом відповідачці був виділений гараж меншої площі та вартості, а позивачу виділений гараж більшої площі та вартості.

Таким чином, відповідачці виділено автомобіль та гараж в натурі на загальну суму 773368,2 грн, а позивачеві автомобіль та гараж на загальну суму 379899,7 грн, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги щодо порушення прав відповідачки внаслідок виділення їй гаражу меншої площі та вартості не можна визнати обґрунтованими. Позивач виділення йому майна в натурі меншої вартості не оспорює та компенсації за різницю у вартості у суді першої інстанції не вимагав.

Сторонами не були надані докази, що на момент ухвалення судом рішення вартість виділеного у натурі майна змінилась та питання вирішення спору щодо стягнення компенсації у зв`язку з різницею у вартості виділеного майна не було заявлено.

У доводах апеляційної скарги відповідач не згодна із визначеною судом вартістю гаражів, у спростування чого надала звіти про незалежну оцінку майна від 02.05.2018 року, виконані на її замовлення ТОВ "Мегаполіс і партнери", згідно з якими ринкова вартість підземного гаражу НОМЕР_2 складає 428827 грн (16374 доларів США), а ринкова вартість підземного гаражу НОМЕР_7 складає 778320грн (29718 доларів США). Однак доказів надання указаних звітів до суду першої інстанції у спростування наданих позивачем розрахунків, до апеляційної скарги не додано. У засіданні під час апеляційного перегляду представником відповідачки також не зазначено про наявність обставин, які унеможливили подання вказаних доказів до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки представником відповідачки не наведені обставини, які свідчать про наявність передбачених указаною нормою статті поважних причин подання нових доказів лише до суду апеляційної інстанції, тому підстави прийняття таких доказів під час апеляційного перегляду відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

При вирішенні указаного спору судом першої інстанції було у повному обсязі з`ясовані обставин, що мають значення для справи, викладені у рішенні суду першої інстанції висновки відповідають встановленим обставинам справи, при вирішенні спору були правильно застосовані норми права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба