ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року

м.Суми

Справа №589/5389/19

Номер провадження 22-ц/816/1393/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Ткачук С. С. , Хвостика С. Г.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Шосткинської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Мороко Сергія Олеговича та представника ОСОБА_3 - адвоката Островської Ганни Вікторівни

на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2020 року, в складі судді Сидорчука О.М., ухвалене у м. Шостка, повний текст якого складено 23 березня 2020 року,

в с т а н о в и в:

24 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідачів з квартири.

Свої вимоги мотивував тим, що відповідачі - його брат та племінник відмовляються добровільно виселитися з належної йому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2020 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 768 грн 40 коп судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Мороко С.О. та представник ОСОБА_3 - адвокат Островська Г.В., посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне встановлення обставин справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник ОСОБА_5 в своїй апеляційній скарзі вказує, що спірна квартира була придбана покійною ОСОБА_4 для проживання сина ОСОБА_2 та його сім`ї, про що свідчить їх реєстрація у квартирі з моменту її придбання, відкриття особових рахунків по сплаті комунальних послуг на ОСОБА_2 . Доводить, що не зважаючи на віддалене проживання, відповідач завжди підтримував добрі стосунки з матір`ю та вважав її членом своєї сім`ї і користувався квартирою у порядку ст. 405 ЦК України, іншого житла він та його неповнолітній син не мають.

Представник ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі посилаючись на практику Верховного суду та Європейського суду з прав людини, доводить, що відповідач ОСОБА_3 не може бути виселений із спірної квартири, оскільки проживає в ній з народження, є неповнолітнім, іншого житла не має.

У відзивах на апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 позивач вважає їх доводи безпідставними, просить рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване. Вказує, що право відповідачів користуватися квартирою є похідним від права власності колишнього власника цього житла і це право втрачене ними у зв`язку із смертю ОСОБА_4 та переходом права власності до нього, як нового власника. Зазначає, що на цей час проживає у гуртожитку з незадовільними побутовими умовами (відсутня гаряча вода, не має душової кімнати, кухня одна на 18 кімнат), а тому посилання в апеляційних скаргах на його забезпеченість житлом не відповідають фактичним обставинам. Також вказує, що користуючись житлом, відповідачі не оплачують за комунальні послуги, через що виникла заборгованість, обов`язок погашення якої за судовим наказом покладено на нього, як власника квартири. Вважає недоречними посилання в апеляційних скаргах на рішення Європейського суду з прав людини щодо неможливості обмеження житлових прав особи, оскільки Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представників відповідачів - адвокатів Мороко С.О. та Островської Г.В., які підтримали доводи апеляційних скарг, позивача ОСОБА_1 , який заперечував проти доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що за договором купівлі-продажу від 18 лютого 1997 року ОСОБА_4 придбала однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Із свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_4 - громадянка Російської Федерації, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Єкатеринбург Свердловської області Російської Федерації (а.с. 10).

Відповідно до заповіту від 28 лютого 2009 року ОСОБА_4 заповіла в рівних частинах кожному: сину ОСОБА_7 , сину ОСОБА_1 та онуці ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 9).

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 03 серпня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Шосткинського міського нотаріального округу Сумської області Никоновою Г.І. за реєстровим № 1179, ОСОБА_1 успадкував після смерті матері ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 12).

03 серпня 2017 року право приватної власності ОСОБА_1 на вказану квартиру було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 13).

За даними довідки ПП «Житлово-експлуатаційна дільниця № 1» від 03 грудня 2019 року, власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , який в цьому житлі не зареєстрований. У цій квартирі зареєстровані його брат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та племінник ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 14, 26, 27).

Позивач ОСОБА_1 значиться зареєстрованим в гуртожитку по АДРЕСА_2 (а.с. 7, 15, 21).

Правильно і з достатньою повнотою встановивши вказані факти, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що через відмову відповідачів добровільно звільнити належну позивачеві на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , в якій вони проживають за згодою попереднього власника, він позбавлений можливості у порядку ст. 317 ЦК України користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому його права підлягають захисту на підставі ст. ст. 15, 16, 321, 391 ЦК України.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Так, Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Як передбачено ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

У ст. 321 ЦК України йдеться про те, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За нормами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Виходячи з аналізу вказаної норми матеріального права, можна дійти висновку про право власника житлового приміщення вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб і будь-яким шляхом. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Така правова позиції висловлена і у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року, справа №740/2457/18.

Судом було встановлено, що відповідачі були вселені і проживали у спірній квартирі з дозволу колишнього власника ОСОБА_4 і після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 залишились проживати в квартирі, власником якої у порядку спадкування за заповітом став позивач.

Таким чином, вказані вище норми права та встановлені в справі обставини дають підстави вважати, що відповідачі створюють перешкоди позивачу у реалізації свого права власності, і він, як власник квартири, має право вимагати усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення відповідачів, які проживають у спірній квартирі з дозволу попереднього власника ОСОБА_4 , не являючись членами її сім`ї у розумінні ч. 2 ст. 3 СК України (разом не проживали, спільного побуту не мали), оскільки вона проживала та померла в м. Єкатеринбург (РФ), що визнається сторонами та підтверджується матеріалами справи.

Будь-які договори про право користування квартирою між відповідачами та ОСОБА_4 не укладалися, а на позивача, як спадкоємця за заповітом попереднього власника спірної квартири у порядку ст.ст. 1237, 1238 ЦК України обов`язок надати іншим особам право користування цим житлом не покладався.

Доводи відповідачів про їх реєстрацію у спірній квартирі, відсутність у них іншого житла та порушення житлових прав неповнолітнього ОСОБА_3 , обов`язок утримання якого відповідно до ст. 180 СК України несуть батьки, не є підставою для відмови у позові про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, оскільки про набуття позивачем права власності на квартиру та бажання використовувати її для власного проживання вони були обізнані тривалий час (з 2015 року) і судом не встановлено, що вони не мають можливості самостійно організувати власне життя, у тому числі забезпечити себе житлом.

Наявність у позивача іншого місця проживання - кімнати у гуртожитку, не є підставою для обмеження його у праві користування та розпорядження належною йому на праві власності квартирою.

Колегія суддів приходить до висновку, що судом при ухваленні рішення було враховано тривалість проживання відповідачів у спірному житлі без будь-яких правових підстав, неповнолітній вік відповідача ОСОБА_3 , який у зв`язку з навчанням проживає у м. Києві, а в спірній квартирі лише зареєстрований, вік та умови проживання власника житла, тому при виселенні із спірного житла ОСОБА_2 та ОСОБА_3 судом було дотримано принцип пропорційного втручання у право позивача на повагу до житла, деклароване ст. 8 Конвенції.

Таким чином, посилання та доводи осіб, які подали апеляційні скарги, не знайшли свого підтвердження в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дотримуючись принципу змагальності, на підставі наданих сторонами доказів та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - адвоката Мороко Сергія Олеговича та представника ОСОБА_3 - адвоката Островської Ганни Вікторівни залишити без задоволення, а рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - О.Ю. Кононенко

Судді : С.С. Ткачук

С.Г. Хвостик