Головуючий суду 1 інстанції - Юзефович І.О.
Доповідач -Дронська І.О.
Провадження № 22-ц/810/982/19
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Луганського апеляційного суду:

головуючого судді Дронської І. О.,

суддів Карташова О. Ю., Яреська А. В.,

за участю секретаря Вовчанської С. В.

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

представник позивача Малервейн Марина Семенівна,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 жовтня 2019 року, ухвалене 11.10.2019 року у складі судді Юзефовича І.О. в м.Сєвєродонецьку

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що відповідачка ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 06.09.2012 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 8000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач вважає, що відповідачка ОСОБА_1 своїм підписом у заяві підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www. privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг, тобто заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі.

Позивач свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, надавши відповідачці можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, а відповідачка, у зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором, станом на 09.12.2018 року має заборгованість за кредитом в розмірі 30887,49 грн, яка складається з: 4143,67 грн заборгованість за кредитом; 6166,36 грн заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 18630,44 грн заборгованість за нарахованою пенею, а також штрафи: 500грн- фіксована частина; 1447,02грн процентна складова.

Позивач просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» вищезазначену заборгованість у загальній сумі 30887,49 грн, а також понесені позивачем судові витрати в сумі 1921,00 грн.

У подальшому позивачем АТ КБ «Приватбанк» були уточнені позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_1 заборгованість, що утворилась станом на 04.07.2019 року в загальній сумі 47320,53 грн, з яких 10339,64 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 34660,50грн - нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 2320,39 грн заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 жовтня 2019 року позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 06.09.2012 року задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 06.09.2012р. в загальній сумі 10310,03 грн, яка складається з: 4143,67 грн тіло кредиту; 6166,36 грн нараховані відсотки за користування кредитом; та суму сплаченого судового збору у розмірі 641,03 грн.

Відмовлено АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні інших позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка ОСОБА_1 , підписуючи заяву про приєднання до вищевказаних Умов та Правил, приєдналася до договору приєднання та погодилася з його умовами. При цьому, вищевказані Умови та Правила є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору. Доказів зміни Умов та Правила надання банківських послуг або існування цих Умов та Правил в іншій редакції станом на час укладення договору до суду не надано.

Не погодившись з вказаним рішенням відповідачкою ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права, без встановлення усіх обставин справи на підставі неналежних доказів, наданих позивачем, скаржниця просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 06.09.2012 року відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що скаржниця вважає, що судом першої інстанції не досліджено зміст анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. В копії документу анкеті-заяві, яка датована 06.09.2012 року та підписана відповідачкою ОСОБА_1 не міститься погодження відкриття платіжної картки «Універсальна» зі встановленим кредитним лімітом 8000 грн, про який зазначає позивач внаслідок чого позивачем було безпідставно нараховано відсотки за користування кредитом та інші платежі за кредитом. Банк фактично змусив ОСОБА_1 повірити в те, що між ними укладено кредитний договір, в результаті чого відповідачкою безпідставно за період з 06.09.2012 року по 09.12.2018 року сплачено банку 59196,41 грн. Скаржниця також вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, які розміщені на сайті банку, не містять інформації щодо дати або строку дії цих «документів», що унеможливлює встановлення що саме ці Тарифи, Умови та Правила діяли на момент підписання Анкети-заяви або так званого «кредитного договору». Банк міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Також скаржниця зазначає, що анкета-заява про приєднання до Умов та Правил взагалі не містить даних щодо істотних умов кредитного договору №б/н від 06.09.2012року, суми кредиту, строку кредиту, строку дії платіжної картки для встановлення строку, по який нараховуються відсотки за кредитом. З цього приводу Великою Палатою Верховного Суду висловлено правову позицію, розглядаючи 03.07.2019 року справу №342/180/17.

Не повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, покладає на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

З огляду на вказане, з урахуванням фактичної сплати відповідачкою грошових коштів в сумі 59196,41 грн за період з 06.09.2012 року по 09.12.2018 року в рахунок погашення боргу за кредитним договором, який не укладався з відповідачкою, та права позивача тільки на повернення коштів, які були надані в сумі 8000 грн (кредитного ліміту), скаржниця вважає відсутніми підстави для задоволення позовної заяви банку навіть частково, так як ці кошти банку відповідачка вже надмірно сплатила.

З відзиву позивача АТ КБ «Приватбанку» на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 вбачається, що позивач наполягає на тому, що ОСОБА_1 своїм підписом у заяві підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www. privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг, тобто заявою відповідачки підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі, при цьому позивач посилається на правові висновки Верховного Суду Україні, викладені у постанові від 28.03.2019 року у справі № 428/2873/17, провадження № 61-1056св17, Верховного Суду постанова від 30.01.2019 року у справі №361/2071/ 17 та постанові Верховного Суду від 19.09.2019 року у справі № 127/7543/17.

Сторони, яких було повідомлено належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчать підписи останніх на зворотних рекомендованих поштових відправленнях, у судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи на адресу апеляційного суду від останніх не надходило.

Справу розглянуто на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до копії Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 06.09.2012 року відповідачка ОСОБА_1 отримала кредитну картку «Універсальна» в ПАТ КБ «Приватбанк» та виразила згоду із тим, що вказана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Також, у заяві вказано, що відповідачка ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, які були надані їй у письмовому вигляді.

Станом на 09.12.2018 року відповідачка ОСОБА_1 має заборгованість в сумі 30887,49 грн, що складається з: 4143,67 грн тіло кредиту; 6166,36 грн нараховані відсотки; 18630,44 грн нарахована пеня, а також судові штрафи у розмірі 1947,02 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача АТ КБ «Приватбанк» та стягнення на користь останнього з відповідачки ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором б/н від 06.09.2012 року в загальній сумі 10310,03 грн, яка складається з: 4143,67 грн тіло кредиту; 6166,36 грн нараховані відсотки за користування кредитом, суд першої інстанції вважав та врахував при ухваленні рішення те, що відповідачка ОСОБА_1 , підписуючи заяву про приєднання до вищевказаних Умов та Правил, приєдналася до договору приєднання та погодилася з його умовами. При цьому, як зазначено у мотивувальній частині рішення, вищевказані Умови та Правила є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.

Як вважав суд першої інстанції, факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє часткове підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та частково обґрунтованими, тому, на підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позов АТ КБ (ПАТ КБ) «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню в загальній сумі 10310,03 грн, яка складається з: 4143,67 грн тіло кредиту; 6166,36 грн нараховані відсотки за користування кредитом, відмовивши у задоволенні позовних вимог в частині нарахованих пені та штрафів.

При цьому у мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначено, що відповідачкою ОСОБА_1 доказів на користь не укладення кредитного договору не надала та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження відсутності заборгованості за кредитним договором чи погашення її в повному обсязі станом на час розгляду справи, з наявного в матеріалах справи розрахунку кредитної заборгованості вбачається, що позичальник ОСОБА_1 частково сплачувала заборгованість, користувалася кредитними коштами, тобто погоджувалася з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, адже до нього суд дійшов поспішно, з певними порушеннями норм процесуального права щодо повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, їх вивчення та оцінки, а також неправильним застосуванням норм матеріального права щодо спірних правовідносин, що призвело до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».

Згідно з п.п. 1-5 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити…

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегією суддів встановлено, що 06.09.2012 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачкою ОСОБА_1 був укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Також у заяві зазначено, що ОСОБА_1 погодилась з тим, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифи, складають собою договір про надання банківських послуг. Також у заяві зазначено, що Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифами були надані для ознайомлення відповідачці в письмовому вигляді, а.с. 7.

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що позивачем доведено, що АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 06.09.2012 року уклали між собою кредитний договір за умовами якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти в сумі 8000 грн у вигляді кредитного ліміту на кредитну картку, при цьому у заповненій і підписаній відповідачкою анкеті-заяві відсутні умови щодо сплати відсотків за користування кредитом, пені і штрафів за порушення умов договору.

За доводами позовної заяви відповідачка зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв`язку із чим станом на 09.12.2018 року має заборгованість за кредитом в розмірі 30887,49 грн, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 4143,67 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 6166,36 грн, заборгованості по нарахованій пені в сумі, а також штрафам: фіксованій частині в сумі 500 грн та процентній складовій в сумі 1447,02 грн.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вважає, що кредитний договір за умовами, на які посилається позивач, вона з АТ КБ «Приватбанк» не укладала та не приєднувалась до тих Тарифів, Умов та Правил, на які посилається позивач та цих умов не підписувала. За період, за який позивач бажає стягнути з неї відсотки, про сплату та розмір яких банк з нею не домовлявся, а також інші нарахування, а саме з 06.09.2012 року по 09.12.2018 року вона, отримавши кредитний ліміт у сумі 8000 грн безпідставно сплатила банку 59196,41 грн.

Як вбачається з положень ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України чітко визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Саме на таке порушення посилається позивач у позовній заяві та аргументує підстави для стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом, відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів приєднанням відповідачки ОСОБА_1 до Умов та правил надання банківських послуг та погодження останньою із запропонованими банком умовами користування послугами банку, про що свідчить підпис ОСОБА_1 на заяві, тобто позивач вважає, що з моменту підписання фізичною особою заяви, між Банком та клієнтом був укладений кредитний договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору.

Дійсно, ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому ці умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як убачається з матеріалів справи та встановлено колегією суддів відповідачка ОСОБА_1 не підписувала Умови та правила надання банківських послуг, Умови користування послугами банку, Витяг з Тарифів, копії яких додані позивачем АТ КБ «Приватбанк» до позовної заяви в обґрунтування позовних вимог до ОСОБА_1 , а.а.с. 9-24.

Крім того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги Умов та Тарифів розуміла відповідачка, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, що саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку мають здійснюватися нарахування платежів.

Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), на що посилається позивач неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, позивач міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, тому у даному випадку також неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав підстав вважати, що спірні правовідносини сторін регулюються положеннями ч. 1 ст. 634 ЦК України щодо договору приєднання.

Крім того, колегія суддів вважає, що за таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, позивачем АТ КБ «Приватбанк» не доведена наявність підстав для висновку про те, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» терміни "споживчий кредит", "фінансова установа", "фінансова послуга" дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію Закону № 1023-XII.

Підхід Європейського Союзу до ефективного режиму захисту прав споживачів фінансових послуг базується на трьох основних принципах. Споживачі повинні мати доступ до: достатньої інформації для прийняття поінформованих рішень при купівлі фінансових послуг; не затратних механізмів захисту від порушень договору про надання фінансових послуг; програм фінансової освіти.

Ці принципи охоплені у кількох Директивах ЄС, які стосуються захисту прав споживачів, а саме: розкриття інформації та реклами, практики продажів, ведення рахунків клієнтів, компенсаційних та гарантійних схем, а також конкуренції та фінансової стійкості надавачів послуг.

Колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами повідомлення ОСОБА_1 , як споживача фінансових послуг, про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими та не доведено того, що надані Тарифи банку та Умови і правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, укладеного з ОСОБА_1 , оскільки не підтверджено, що відповідачка була ознайомлена з ними, підпис відповідачки у вказаних документах відсутній, а тому погоджується з відповідними доводами апеляційної скарги.

Враховуючи, що у заповненій і підписаній відповідачкою анкеті-заяві відсутні умови про сплату відсотків, на неї не може бути покладений обов`язок по сплаті цієї частини визначеної позивачем кредитної заборгованості.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Наведені висновки відповідають висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), в якій відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14), а також постанові Верховного Суду від 11 вересні 2019 року у справі № 649/137/17, провадження № 61-25802св18.

Щодо заборгованості за тілом кредиту.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачка ОСОБА_1 з отриманих 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок не повернула 4143,67 грн, станом на 09.12.2018 року, а станом на 04.07.2019 року вже 10339,64 грн, при цьому позивачем не обґрунтовано збільшення заборгованості за тілом кредиту з 4143,67 грн до 10339,64 грн, рішення щодо збільшення кредитного ліміту матеріали справи не містять, на таке збільшення не посилався і сам позивач.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення суд першої інстанції не прийняв до уваги уточнену позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» про збільшення позовних вимог та вирішив справу відповідно до позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, що утворилась станом на 09.12.2018 року, яка складається у тому числі з заборгованості за тілом кредиту в сумі 4143,67 грн.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11.10.2019 року про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» останнім не оскаржувалось.

Перевіряючи правильність нарахування позивачем заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 06.09.2012 року, з урахуванням відповідних доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегією суддів встановлено наступне.

Перевіряючи розрахунок заборгованості ОСОБА_1 станом на 09.12.2018 року, колегією суддів встановлено, що зазначений розрахунок не містить такої складової, як заборгованість за кредитом, та, відповідно нарахування цієї заборгованості в сумі 4143,67 грн і тільки як підсумок розрахунку позивачем зазначено, що тіло кредиту складає 4143,67 грн, а.а.с. 5-6.

Між тим, зазначений розрахунок містить графу «включення в заборгованість нарахованих відсотків, штрафів пені», «складова заборгованості», яка не містить елементів цієї складової, «нараховані вимоги ( мінімальна щомісячна сума внеску на погашення заборгованості» та прострочені вимоги «мінімальна щомісячна сума внеску на погашення заборгованості» та «прострочені вимоги ( накопичувальним підсумком)».

Відповідно до загальної суми нарахованих відсотків на заборгованість за кредитом у відповідній графі, яка склала суму в розмірі 4211,54 грн та відсутності простроченої вимоги накопичувальним підсумком до 01.08.2017 року ( колонка 16 розрахунку), можна зробити висновок, що за період з 01.06.2015 року по 01.08.2017 року позивачем з внесених відповідачкою ОСОБА_1 грошових коштів на погашення кредиту, відповідачем з цієї суми було зараховано на рахунок погашення відсотків за користування кредитними коштами 4211,54 грн, а.с. 4-6.

Враховуючи висновок про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на наявність підстав для стягнення з відповідачки ОСОБА_1 процентів за користування кредитними коштами, колегія суддів вважає, що грошові кошти в сумі 4211,54 грн, зараховані відповідачем на сплату відсотків за користування кредитними коштами, повинні бути зараховані в рахунок погашення ОСОБА_1 тіла кредиту, а з урахуванням доводів апеляційної скарги та розміру заборгованості за тілом кредиту, яку позивач просив стягнути з відповідачки 4143,67 грн та суму зарахованих на погашення відсотків за користування кредитом 4211,54 грн, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту, з урахуванням встановлених обставин, задоволенню не підлягають.

Між тим, колегія судів не погоджується з доводом апеляційної скарги про те, що відповідачка ОСОБА_1 сплатила позивачу неправомірно нараховані кошти в сумі 59164,41 грн.

Як вбачається з розрахунку заборгованості та не заперечується ОСОБА_1 остання активно користувалася кредитними коштами, які їй були надані у сумі 8000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а не разового надання кредитних коштів в сумі 8000 грн, тобто відповідачка використовувала надані кошти за власним бажанням у межах наданого ліміту та поповнювала свій рахунок з урахуванням попередньо витрачених грошових коштів.

Колегія суддів вважає, що скаржницею не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування надмірної сплати останньою грошових коштів в сумі 59164,41 грн, будь-який розрахунок цієї суми ОСОБА_1 не надано, колегією суддів також не встановлено, за винятком грошових коштів в сумі 67,87 грн, що перевищують наявну заборгованість за тілом кредиту:( 4211,54 грн- 4143,67 грн).

Щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по сплаті пені в сумі 18630,44 грн та штрафів: 500 грн- фіксованої частини; 1447,02 грн складової частини.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення підставою для відмови у задоволенні цієї частини позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» є те, що ОСОБА_1 є суб`єктом Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України.

Між тим, колегія суддів вважає, що відмовити у задоволенні зазначеної частини позовних вимог слід з тих підстав, що позивачем не доведена наявність домовленості сторін під час підписання анкети-заяви від 06.09.2012 року ОСОБА_1 на отримання кредитних коштів, оскільки текстом зазначеної анкети-заяви не передбачено як саме нарахування пені і штрафів так і розмір такого нарахування.

Крім того, колегія вважає за необхідне зауважити те, що позивачем до своєї позовної заяви, в обґрунтування доводів щодо задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» додана Заява-позичальника ОСОБА_1 № LGCORJ35904973 від 30.04.2013 року, а с. 8.

Як вбачається з наданої позивачем копії Заяви-позичальника ОСОБА_1 № LGCORJ35904973 від 30.04.2013 року предметом цієї заяви є надання ОСОБА_1 строкового кредиту в сумі 4272 грн строком до 29.04.2016 року із наданням позичальником у заставу ноутбуку та інших предметів на загальну суму 5427,00 грн.

З урахуванням предмету спору у даній справі, колегія суддів вважає, що Заява-позичальника ОСОБА_1 № LGCORJ35904973 від 30.04.2013 року жодного відношення до предмету спору щодо виконання умов договору № б/н від 06.098.2012 року, відповідно до анкети-заяви ОСОБА_1 , не має, а тому колегією суддів не враховується.

Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні судом першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки ухвалою Луганського апеляційного суду від 18.11.2019 року було відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11.10.2019 року до ухвалення рішення по справі, то відповідний судовий збір підлягає стягненню з відповідача у дохід держави.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 11 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення яким у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д, , рахунок № НОМЕР_1 , МФО № 305299 судовий збір в сумі 2881,50 грн у дохід держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 03 лютого 2020 року.

Головуючий І. О. Дронська

Судді О. Ю. Карташов

А. В. Яресько