Справа №478/186/20 Головуючий суду першої інстанції - Сябренко І.П.
Провадження №22-ц/812/1313/20 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 серпня 2020 року м.Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_2,

представників відповідачів:

-Прокуратури Миколаївської області - Добрікової І.В.,

-Державної казначейської служби України - Калашникова С.О.,

-Головного управління Національної поліції в Миколаївській області - Руснакової Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2020 року, ухвалене об 11 год. 24 хв. під головуванням судді Сябренко І.П. в смт.Казанка Миколаївської області, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області, Прокуратури Миколаївської області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 подав до суду вказаний позов, який обґрунтовував наступним.

23 січня 2016 року Казанківським ВП Новобузького ВП ГУНП в Миколаївській області було відкрито кримінальне провадження №0000035 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України.

29 січня 2016 року працівниками поліції на підставі ухвали слідчого судді від 28 січня того ж року проведено обшук житлового будинку АДРЕСА_1 , який йому не належить. Під час обшуку у житловій кімнаті квартирантів було вилучено 8,39 грам канабісу та насіння коноплі. Присутнім позивач пояснив, що знайдені наркотичні засоби йому не належать.

Проте, працівники поліції та прокуратури на сказане ним уваги не звернули та склали обвинувальний акт щодо нього. Хоча після призначення йому захисника, той неодноразово звертав увагу працівників правоохоронних органів на відсутність доказів його вини. До моменту отримання відомостей про наявність в нього психічних розладів працівники поліції застосовували до нього незаконні способи досудового слідства.

22 червня 2016 року вироком Казанківського районного суду Миколаївської області його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України.

Між тим, ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2016 року вищезазначений обвинувальний вирок суду було скасовано, а справу передано до суду першої інстанції для нового судового розгляду в іншому складі суду.

Вироком Новобузького районного суду Миколаївської області від 28 березня 2018 року позивача було визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України та виправдано за цим обвинуваченням за недоведеністю вчинення даного злочину.

Вказаний вирок суду ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року залишено без змін.

Позивач зазначав, що він перебував під слідством та судом 46 місяців з 29 січня 2016 року по 20 листопада 2019 року.

Посилаючись на положення ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ОСОБА_1 просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку моральну шкоду у сумі 191 958 грн. із розрахунку мінімальної заробітної плати, розмір якої визначено станом на 2019 рік в сумі 4173 грн., помноженої на 46 місяців перебування під слідством та судом.

У червні 2020 року позивач збільшив позовні вимоги до 217 258 грн., виходячи з розміру мінімальної заробітної плати у сумі 4723 грн., яка була встановлена у 2020 році.

Головне управління Національної поліції в Миколаївській області та Державна казначейська служба України подали відзиви на позов, в яких наголошували на відсутності підстав для його задоволення.

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. З Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, в рахунок відшкодування завданої ОСОБА_1 моральної шкоди стягнуто 211 590,40 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що він перебував під слідством та судом 44 місяці 24 дні (з 26 лютого 2016 року - вручення підозри у вчиненні кримінального правопорушення до 20 листопада 2019 року - набрання законної сили виправдувальним вироком). Помноживши вказаний період на мінімальну заробітну плату, встановлену у 2020 році (у лютому 2020 року позивач звернувся з позовом до суду), суд встановив суму моральної шкоди.

Не погодившись із рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, вказувала, що позивачем не було доведено вчинення щодо нього протиправних дій чи бездіяльності службовими особами органів влади, заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою. Позивач не оскаржував дії або бездіяльність органу досудового розслідування за правилами Кримінального процесуального кодексу України. Також скаржник наголошував на тому, що судом першої інстанції неправильно було визначено суму шкоди, оскільки не було взято до уваги положення п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 р. №1774-VIII, які передбачають, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом (01.01.2017 р.) не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, застосовується прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць (з 01 січня 2020 року - 2102 грн.).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV V. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За правилами пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою, сьомою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 р. №266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 вказаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (пункт 5 статті 3 Закону).

Відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (стаття 4 Закону).

З матеріалів справи вбачається, що 23 січня 2016 року було розпочато кримінальне провадження №0000035 із правовою кваліфікацією за ч. 2 ст. 309 КК України - незаконне зберігання наркотичних засобів без мети їх збуту, вчинене повторно (а.с.61).

29 січня 2016 року за місцем проживання ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 було проведено санкціонований обшук, під час якого у помешканні було виявлено 1 паперовий згорток з подрібненою речовиною коноплі у висушеному стані вагою 8,39 гр.

ОСОБА_1 свою провину не визнавав, пояснивши, що наркотичні засоби належать колишнім квартирантам.

26 лютого 2016 року ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України (а.с.142).

15 березня 2016 року підозру змінено на ч.2 ст.309 КК України. У цей же день складено обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 (а.с.140, 143).

Вироком Казанківського районного суду Миколаївської області від 22 червня 2016 року ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України і призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі (а.с.3-4).

До набрання вироком законної сили до ОСОБА_1 було застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатися з населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду, повідомити слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 17 серпня 2016 року вищезазначений вирок скасовано. Призначено новий судовий розгляд в суді першої інстанції в іншому складі суду (а.с.5-10).

Вироком Новобузького районного суду Миколаївської області від 28 березня 2018 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України та виправдано за цим обвинуваченням за недоведеністю вчинення цього злочину (а.с.11-14).

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 20 листопада 2019 року виправдувальний вирок Новобузького районного суду Миколаївської області від 28 березня 2018 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін (а.с.15-18).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 є правильним.

Судом встановлено, що позивач незаконно перебував під слідством і судом з 26 лютого 2016 року до 20 листопада 2019 року, чим йому було завдано моральних втрат, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач протягом тривалого часу був позбавлений можливості у повній мірі реалізовувати свої звички і бажання, бо мав запобіжний захід, який не дозволяв йому відлучатися із населеного пункту, а також повинен був з`являтися на виклики до слідчого і суду у визначені ними дні.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі на 1 січня 2020 року складає 4723 грн.

З огляду на зазначене розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягав стягненню з держави на користь позивача вирахувано правильно (44 місяці 24 дні х 4723 грн.).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягали застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було доведено вчинення щодо нього протиправних дій чи бездіяльності службовими особами органів влади, заподіяння йому моральної шкоди, наявності причинного зв`язку між діями, бездіяльністю заподіювача та спричиненою шкодою, бо він не оскаржував дії або бездіяльність органу досудового розслідування за правилами Кримінального процесуального кодексу України, є безпідставними.

У постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17, провадження №12-199гс18, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого і держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.

За такого, неможна стверджувати про необхідність попереднього судового рішення або рішення іншого компетентного органу, яким має бути встановлено протиправність відповідних дій, рішень чи бездіяльності державного органу при здійснені кримінального провадження, як підстави для відшкодування шкоди.

Наявні у справи докази дають підстави стверджувати, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо нього було постановлено виправдувальний вирок суду.

Аргументи Державної казначейської служби України про те, що судом першої інстанції не враховано пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівникам та інших виплат, не заслуговують на увагу, оскільки відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу, не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносин відсутні.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №607/14493/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі №311/842/17, від 17 січня 2020 року у справі №366/2027/18, від 12 лютого 2020 року у справі №295/692/17, від 11 березня 2020 року у справі №295/5199/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 464/6418/16-ц.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, оскільки воно є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О.В. Локтіонова

Судді С.Ю. Колосовський

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 12 серпня 2020 року.