Справа № 463/1839/17 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/811/1061/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Ванівського О.М.

суддів: Мельничук О.Я., Крайник Н.П.,

при секретарі: Симець В.І.,

за участі відповідача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2020 року у справі за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» достроково заборгованість за кредитним договором №014/0046/74/43482 від 09 серпня 2006 року в розмірі 32 183,85 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ на дату розрахунку 865 355,02 грн. В рахунок погашення заборгованості в розмірі 32 183,85 дол. США за кредитним договором №014/0046/74/43482 від 09 серпня 2006 року звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру, загальною площею 36,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру, виданого Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради 25.06.2001 року згідно з розпорядженням №769, квартира зареєстрована в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 15277700 шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. А також просив вирішити питання про розподіл судових витрат шляхом стягнення з відповідачів на користь Банку судового збору в розмірі 12980,33 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 09 серпня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №014/0046/74/43482 на загальну суму 30000 доларів США з терміном повернення кредиту до 09 серпня 2026, процентна ставка становить 12% річних. Відповідач ОСОБА_1 зобов`язався своєчасно здійснювати оплату по кредиту та сплачувати проценти за користування кредитними коштами. З метою забезпечення належного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Кредитним договором, 10 серпня 2006 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого було нерухоме майно квартира загальною площею 36,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру, виданого Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради 25.06.2001 року згідно з розпорядженням №769, квартира зареєстрована в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 15277700.

Відповідач ОСОБА_1 взятих на себе згідно кредитного договору зобов`язань не виконав, оскільки не здійснював щомісячної сплати кредиту, в зв`язку з чим станом на 21.03.2017 р. виникла заборгованість по кредиту в розмірі 24 834,81 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 667 755,02 грн., з яких прострочена сума боргу складає 2 534,03 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 68 134,66 гривень. Крім того, відповідачем ОСОБА_1 в порушення вимог ч.1 ст.1048 ЦК України та умов кредитного договору не виконуються умови щодо сплати відсотків та станом на 21.03.2017 р. заборгованість по сплаті відсотків становить 7 349,04 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 197 600,00 гривень. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 взятих на себе згідно кредитного договору зобов`язань прозивач просить стягнути з відповідача на його користь загальну суму заборгованості в розмірі 32 183,85 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ на дату розрахунку 865 355,02 грн., оскільки таку заборгованість в добровільному порядку відповідач відмовляється погасити.

У відповідності до положень п.п.6.1,6.2 договору іпотеки та положень ст.33 Закону України «Про іпотеку» позивач просить в рахунок погашення заборгованості в розмірі 32 183,85 дол. США за кредитним договором №014/0046/74/43482 від 09 серпня 2006 року звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру, загальною площею 36,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 .

Оскарженим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» достроково заборгованість за кредитним договором №014/0046/74/43482 від 09 серпня 2006 року в розмірі 32 183,85 дол. США (тридцять дві тисячі сто вісімдесят три долари США вісімдесят п`ять центів), що еквівалентно за курсом НБУ на дату розрахунку 865 355,02 грн. (вісімсот шістдесят п`ять тисяч триста п`ятдесят п`ять гривень нуль дві копійки).

В рахунок погашення заборгованості в розмірі 32 183,85 дол. США за кредитним договором №014/0046/74/43482 від 09 серпня 2006 року звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру, загальною площею 36,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру, виданого Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради 25.06.2001 року згідно з розпорядженням №769, квартира зареєстрована в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 15277700 шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір на загальну суму 12980,33 грн. (дванадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят гривень тридцять три копійки).

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 подавши апеляційну скаргу.

Вважає вказане рішення незаконним, прийнятим за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, та таким, що підлягає до скасування.

Вказує, що позивач не надав жодного первинного документу на підтвердження розміру заборгованості позичальника. Представником позивача не було подано належним чином завірених копій документів, що слугували б підставою для ухвалення законного рішення.

Зазначає, що позивачем ще 07.04.2015 року було направлено вимогу про дострокове повернення коштів, а тому право позивача нараховувати проценти за користування кредитом, комісією за обслуговування кредиту, пеню та штраф припинилось з моменту направлення вимоги, а тому починаючи із зазначеної дати позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитом та неустойку.

Зазначає, що суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення.

Окрім цього, вказує, що судом не було застосовано вимог Закону України «Про мораторій», хоча квартира, яка виступає предметом іпотеки є єдиним місцем проживання відповідача 2.

Також просить застосувати строки позовної давності до розміру боргу на підставі ст.. 257, 261 ЦК України.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2020 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

АТ «Райффайзен Банк Аваль» подало відзив на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Личаківського районного суду м.Львова залишити без змін.

19 червня 2020 року ОСОБА_1 подав заяву про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2020 року.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 13 липня 2020 року заяву ОСОБА_1 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_3 повернуто особі, яка її подала.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_2 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 своїх зобов`язань перед позивачем за кредитним договором у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 32 183, 85 дол. США, заявлений позов є обґрунтованим та підставним.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції. Встановлено, що 09 серпня 2006 року між Акціонерним поштово - пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариства «Райффайзен Банк Аваль», а в подальшому Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №014/0046/74/43482, згідно якого позичальнику було надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у сумі 30 000 доларів США строком до 09 серпня 2026 року зі сплатою 12% річних, а позичальник в свою чергу зобов`язувався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором (т.1 а.с.7-9).

Згідно додатку №1 до кредитного договору було встановлено графік погашення кредиту, який підписано сторонами (т.1 а.с.10-12).

З метою забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором №014/0046/74/43482 10 серпня 2006 року між Акціонерним поштово - пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариства «Райффайзен Банк Аваль», а в подальшому Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого було нерухоме майно - квартира, загальною площею 36,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру, виданого Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради 25.06.2001 року згідно з розпорядженням №769, квартира зареєстрована в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 15277700 (т.1 а.с.13-22).

Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором Банк виконав в повному обсязі надавши позичальнику кредитні кошти згідно вимог п 3.2 кредитного договору, шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника, що підтверджується Випискою по рахунку (т.1 а.с.31).

Згідно розрахунку заборгованості, відповідач ОСОБА_1 взятих на себе згідно кредитного договору зобов`язань належним чином не виконував, в зв`язку з чим станом на 21.03.2017 р. виникла заборгованість по кредиту в розмірі 24 834,81 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 667 755,02 грн., з яких прострочена сума боргу складає 2 534,03 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 68 134,66 гривень, заборгованість по сплаті відсотків становить 7 349,04 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку 197 600,00 гривень.

01 листопада 2016 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» було направлено вимогу про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 . Окрім цього, 01 листопада 2016 року ОСОБА_3 було направлено вимогу про усунення порушення основного зобов`язання.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги щодо неотримання ОСОБА_1 кредитних коштів необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи, та погоджується з висновком суду, що з представленого Банком суду розрахунку заборгованості встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 протягом семи років здійснювалось часткове погашення заборгованості по тілу кредиту, що відтак спростовує пояснення відповідача про те, що кредиту не брав.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Відповідно до п.6.5. Кредитного договору, кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту.

Як встановлено матеріалами справи, 11.06.2016 року позивачем було направлено вимогу про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 . Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК.

Вказане узгоджується з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц та в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що розмір відсотків, котрі підлягають стягненню з ОСОБА_1 слід зменшити, стягнувши 6 321, 32 дол. США станом на 15.11.2016 року. Таким чином з ОСОБА_1 підлягає до стягнення 24 834, 81 дол.США заборгованість за кредитом та 6 321, 32 дол.США заборгованість по сплаті відсотків.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Враховуючи вищенаведену позицію Великої палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року викладену у справі № 373/2054/16-ц, колегія суддів приходить до висновку, що не має підстав зазначати суму заборгованості з визначенням еквівалента такої суми у гривні.

Посилання в апеляційній скарзі на вимогу про дострокове виконання зобов`язання від 07.04.2015 року колегія суддів не бере до уваги, оскільки така подана з порушення строків встановлених ЦПК України.

Так, відповідно до ч.3 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Згідно з ч.1, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги . Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апелянтом не надано доказів неможливості подання вказаної вимоги в суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_3 також зазначає, що судом першої інтонації було допущено подвійне стягнення шляхом вирішення двох позовних вимог, а саме стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги з огляду на наступне.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Порядок звернення стягнення на предмет іпотеки був погоджений сторонами в Договорі іпотеки від 10 серпня 2006 року.

Пунктом 6.3. договору іпотеки передбачено право Іпотекодерждателя звернутись до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому чинним законодавством України, право сторін встановити договірний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, наявність рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором у непогашеній частині заборгованості, оскільки застосування кредитором іншого законного способу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягнення заборгованості.

Зазначена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №21/107/15-г (провадження №12-117гс18) від 18 вересня 2018 року, постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, справа №761/31346/13-ц (провадження №61-3691св18).

Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) від 04 липня 2018 року, в якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.

Звернення стягнення на предмет іпотеки є додатковим (акцесорним), а не альтернативним способом захисту порушеного права який може бути використаний разом з основним або окремо, що не являється подвійним стягнення заборгованості.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, 03 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.

Крім того, згідно зі статтею 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Оскільки квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виступає як забезпечення зобов`язань за кредитом, площа цієї квартири складає 36,5 кв.м., що не перевищує 140 кв.м., а також те, що дана квартира належала іпотекодавцю з 25.06.2001 року, тобто до укладення договору іпотеки, колегія суддів вважає що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Колегія суддів вважає, що заява ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності не підлягає до задоволення, оскільки строк позовної давності позивачем не пропущено.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строкукредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 15 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення.

Враховуючи, що останнє погашення заборгованості ОСОБА_1 здійснив 23 січня 2015 року, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом 05.04.2017 року в межах строку позовної давності.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає до часткового задоволення, а рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2020 року слід скасувати з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення;

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2020 року скасувати.

Постановити нове судове рішення, яким позов Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (, місцезнаходження: 01011, м.Київ, вул.Лєскова, 9) до ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (, місцезнаходження: 01011, м.Київ, вул.Лєскова, 9) достроково заборгованість за кредитним договором №014/0046/74/43482 від 09 серпня 2006 року в розмірі 31 156,13 дол. США (тридцять одна тисяча сто п`ятдесят шість долари США), що складається з 24 834, 81 дол.США заборгованості за кредитом та 6 321, 32 дол.США заборгованості по сплаті відсотків.

В рахунок погашення заборгованості в розмірі 31 156,13 дол. США за кредитним договором №014/0046/74/43482 від 09 серпня 2006 року звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру, загальною площею 36,5 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на квартиру, виданого Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради 25.06.2001 року згідно з розпорядженням №769, квартира зареєстрована в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно, реєстраційний номер 15277700 шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (ІПН: НОМЕР_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (, місцезнаходження: 01011, м.Київ, вул.Лєскова, 9) судовий збір на загальну суму 12980,33 грн. (дванадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят гривень тридцять три копійки).

Рішення суду не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2020 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.