Справа № 466/9854/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2020 року

Шевченківський районний суд м.Львова

у складі: головуючого судді Баєвої О.І.

секретаря судового засідання Якимець Ю.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи Марусяка В.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_3 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», за участю третьої особи ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої працівником, -

установив:

позивач звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на його користь 18076,56 грн. матеріальної шкоди та 8000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 10.04.2018 року близько 18.00 год водій швидкої медичної допомоги ОСОБА_4 перебуваючи на роботі, пошкодив ударом лобове скло його автомобіля «Фольцваген Пасат», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Позивач покликається на звіт про оцінку автомобіля, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту становить 18076,56 грн.

Також позивач просить стягнути з відповідача 8000 грн моральної шкоди, у зв`язку із тим, що після вищевказаного інциденту він та його дружина отримали нервовий стрес та змушені були звертатися до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Крім того, в обгрунтування моральної шкоди покликається на те, що він не мав можності користуватися автомобілем на момент проведення ремонту.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 , допитаний в якості свідка, пояснив, що 10.04.2018 року він їхав по вул.Шевченка разом із дружиною та мамою. Близько 18.00год у нього із ОСОБА_4 стався інцидент, через те, що водій швидкої медичної допомоги не дав можливості розминутися на вузькій ділянці дороги. Позивач стверджує, що викликав поліцію, та поїхав по газону щоб роз`їхатися із каретою швидкої допомоги, проте, ОСОБА_4 вибіг та заблокував йому рух, при цьому бив кулаком по капоту та лобовому склі автомобіля. Вся ситуація знята на відеореєстратор. ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначив, що працівниками поліції протокол на ОСОБА_4 не складався.

ОСОБА_3 стверджує, що на ремонт автомобіля витратив орієнтовно 18000 грн., але чеків немає, також не пам`ятає назви та місцезнаходження сервісу, де проводився ремонт. Автомобіль належить йому, проте зареєстрований на громадянку Польщі ОСОБА_5 , остання не надавала йому доручення на отримання відшкодування за пошкодження майна. Крім того, хоча автомобіль застрахований, позивач у страхову компанію не звертався. В подальшому позивач у судове засідання не з`явився.

Представник позивача ОСОБА_1 позовну заяву підтримала, просила таку задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на те, що позивач не є власником автомобіля, а єдиним власником є ОСОБА_6 . Також стверджує, що інцидент, який трапився 10.04.2018 року вони не заперечують. ОСОБА_4 і на момент ДТП і на момент розгляду справи працює у КНП ЛОР "Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф". Представник відповідача вважає, що винуватцем інциденту є ОСОБА_3 .

Представник третьої особи Марусяк В.Я. у судовому засіданні вимоги позовної заяви заперечив. Пояснив, що карета швидкої допомоги, у складі бригади якої був і ОСОБА_4 10.04.2018 року із увімкнутими проблисковими маячками їхала на виклик, звернули в житловий масив. На зустріч їм виїхав позивач, який не надав перевагу у русі швидкій допомозі, заблокувавши проїзд. У зв`язку із даним фактом ОСОБА_4 викликав поліцію. ОСОБА_3 , з метою уникнення поліції, почав виїжджати на газон, де його і намагався зупинити ОСОБА_4 . Позивач, не зупинивши автомобіль, наїхав на ОСОБА_4 , в результаті чого він впав на капот автомобіля та пошкодив його. Крім того, внаслідок наїзду, у ОСОБА_4 були зафіксовані тілесні ушкодження та відносно ОСОБА_3 відкрито кримінальне провадження.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача та представника третьої особи, дослідивши докази по справі, заслухавши пояснення свідків, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 10.04.2018 року брига ЕМД №10 у складі: лікаря Савчука Ю.Ю., сестри медичної Яцканич Ю.М., молодшої медичної сестри ОСОБА_7 , молодшої медичної сестри ОСОБА_8 та водія ОСОБА_4 здійснювала виїзд №271 за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Фольксваген Пасат», реєстраційний номер НОМЕР_1 виїжджаючи з житлового масиву по вул. АДРЕСА_2 , не надав пріоритет у русі автомобілю швидкої дороги, внаслідок чого проїзд у житловий масив було заблоковано. У зв`язку із чим було викликано поліцію на місце пригоди.

В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_3 намагався покинути місце пригоди, здійснивши об`їзд автомобіля швидкої допомоги по газону. Водій автомобіля швидкої допомоги вийшовши з машини перекрив проїзд ОСОБА_3 . Проте, останній не зупинився, здійснивши наїзд на ОСОБА_4 . Намагаючись зупинити ОСОБА_3 водій ОСОБА_4 наніс удар по склу автомобіля.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, суд критично оцінює пояснення ОСОБА_3 про те, що саме водій автомобіля швидкої медичної допомоги ОСОБА_4 не дав можливості розминутися із його автомобілем.

При цьому суд виходить з наступного. Відповідно до п.3.2 ПДР України у разі наближення транспортного засобу з увімкненим синім проблисковим маячком та (або) спеціальним звуковим сигналом водії інших транспортних засобів, які можуть створювати йому перешкоду для руху, зобов`язані дати йому дорогу і забезпечити безперешкодний проїзд зазначеного транспортного засобу (і супроводжуваних ним транспортних засобів). В судовому засіданні беззаперечне встановлено, що ОСОБА_3 умисно не надав дорогу машину швидкої допомоги.

Досліджуючи матеріали справи, судом також оглядався відеозапис, долучений до матеріалів справи ОСОБА_3 , з якого вбачається саме протиправність характеру дій ОСОБА_3 , оскільки саме через наїзд на ОСОБА_4 , останній впав на капот автомобіля, що призвело до його пошкодження. В подальшому, саме внаслідок наїзду на нього, зупиняючи автомобіль ОСОБА_3 , ОСОБА_4 наніс удар по склу.

Даний факт також стверджується показами свідків, допитаних у судовому засіданні. Зокрема, свідок ОСОБА_9 , який є лікарем-психіатром та 10.04.2018 року виїжджав на виклик в бригаді швидкої медичної допомоги, пояснив, що того дня вони мали виклик на адресу по вул. Шевченка. З`їхавши з дороги на міжбудинкову територію, їм перекрив проїзд автомобіль Фольксваген, хоча в автомобіля швидкої медичної допомоги були увімкнені проблискові маячки. Він особисто виходив до позивача, який був за кермом ОСОБА_10 та просив його дати дорогу, останній не відреагував. Лікарі вийшли з машини та пішли пішки на виклик. Коли повернулися побачили, що викликана поліція, до прибуття якої ОСОБА_3 намагався покинути місце пригоди виїхавши на бордюр. В свою чергу ОСОБА_4 зупинити позивача. ОСОБА_3 наїхав на ногу ОСОБА_4 , в наслідок чого той впав на капот.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що 10.04.2018 року він із бригадою швидкої медичної допомоги їхали на виклик. ОСОБА_3 заблокував їм рух, вперто не хотів давати дорогу.

Свідки в судовому засіданні ствердити, що внаслідок дій позивача, який не дав можливості проїхати машині швидкої медичної допомоги, лікарям на місце виклику довелося добиратися пішки, що призвело до втрати часу. Коли вони прибули за адресою виклику, з`ясували, що людину повезли в лікарню на таксі, оскільки карети швидкої допомоги не було тривалий час.

Крім того, відповідно до висновку експерта №241 при обстеженні громадянина ОСОБА_4 лікарями травмпункту №3 м.Львова 10.04.2018 року було встановлено діагноз: «Забій м`яких тканин верхньої третини лівої гомілки». При огляді лікарем-травматологом поліклініки 12.04.2018 року було відмічено наявність садна в цій ділянці. На час проведення судово-медичної експертизи у ОСОБА_4 тілесних ушкоджень не виявлено. Садно утворилося від дії тупого предмета, могло виникнути 10.04.2018 року та відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Враховуючи обставини, наведені вище, а також той факт, що ОСОБА_4 не притягувалося до адміністративної відповідальності за фактом події, яка мала місце 10.04.2018 року, суд не вбачає підстав вважати, що шкода, заподіяна автомобілю, яким керував ОСОБА_3 спричинена неправомірними діями ОСОБА_4 , а відтак підстав для відшкодування шкоди немає.

Крім того не підтверджений і розмір шкоди, яку яку просить стягнути ОСОБА_3 з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Зокрема, під час судового розгляду ОСОБА_3 зазначав, що провів ремонт автомобіля вартістю близько 18000 грн., проте не надав жодного доказу в підтвердження своїх слів. В розпорядження суду поступив лише звіт №715/18 про оцінку автомобіля Volkswagen Passat, реєстраційний номер НОМЕР_1 , проведений ТзОВ «АК «Експерт Сервіс» 10.04.2018 року та складений 19.04.2018 року, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту складає 18076,56 грн. Проте, ОСОБА_3 не надано до суду суми фактично понесених витрат.

Досліджуючи підставність позовних вимог слід зазначити і той факт, що відповідно до Договору дарування транспортного засобу від 10.05.2017 року укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також відповідно до технічного паспорту серії НОМЕР_2 / НОМЕР_3 автомобіль «Фольксваген Пасат», реєстраційний номер НОМЕР_1 належить на праві співвласності ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Згідно з ч. 1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Позовна заява, яка надійшла 11.12.2018 року підписана ОСОБА_3 Від ОСОБА_16 в розпорядження суду не надходило жодної позовної заяви про відшкодування шкоди, крім того, позивачем ОСОБА_3 не надано жодних документів, які б посвідчували права представляти повноваження співвласника автомобіля, а також отримувати відшкодування за заподіяння матеріальної шкоди.

Як вбачається з договору дарування транспортного засобу від 10.05.2017 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_15 1/100 даного автомобіля. Відтак, враховуючи те, що суду не надано згоди співвласника автомобіля на відшкодування шкоди, суд розцінює, що співвласник майна не вважає, що її майну завдано шкоди.

Частиною 1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до висновку, що позовна вимога ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 18076, 56 грн. не підлягає задоволенню.

При вирішенні питання про стягнення з Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» моральної шкоди на користь ОСОБА_3 у розмірі 8000 грн суд керується ч.ч.3,4 ст.23 ЦК України, де зазначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають з`ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку.

Так, позивачем не доведено порушення звичного устрою його життя та негативні психологічні наслідки, які він поніс внаслідок події, яка мала місце 10.04.2018 року. Як доказ отримання моральних страждань позивач зазначає консультативний висновок спеціаліста від 12.04.2018 року, де зазначено, що лікарем-психіатром у Преведи І.Є встановлено тривожний синдром. Однак, такий висновок жодним чином не підтверджує, що такий стан у Преведи І.Є настав внаслідок події, яка мала місце 10.04.018 року. Крім того, визначаючи розмір моральної шкоди позивач ОСОБА_3 виходить також з того, що його дружина, яка перебувала разом із ним в автомобілі зазнала стресу. Проте, в розпорядження суду позивачем не надано документу, яким би його дружина доручала йому представляти її інтереси, та так само в консультативному висновку спеціаліста не зазначено, що стан ОСОБА_17 , а саме тривожно дипресивний синдром виник внаслідок конфлікту з ОСОБА_4 тому вимога ОСОБА_3 про стягнення 8000 грн. моральної шкоди є безпідставною та не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними, а факти наведені ним під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження, відтак, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», за участю третьої особи ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої працівником слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_3 до Комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», за участю третьої особи ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої працівником - відмовити.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: Комунальне некомерційне підприємство Львівської обласної ради «Львівський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», місцезнаходження: м.Львів, вул.Миколайчука, 9.

Третя особа: ОСОБА_4 , 1960 року народження, паспорт НОМЕР_6 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 31.01.2020 року.

Суддя О. І. Баєва