ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1323/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/829/20 Категорія: 304090000 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Храпка В.Д., Вініченка Б.Б., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Крилової О.Л. на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з порушенням останнім умов кредитного договору № б/н від 27 грудня 2011 року, на підставі якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 10 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Своїм підписом відповідач підтвердив, що підписана заява разом із Пам`яткою клієнта, «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним та банком договір банківського обслуговування, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України.

Відповідач власним підписом у анкеті-заяві підтвердив, що ознайомився і згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, зобов`язався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку.

Також, одночасно із вищезазначеним свідченням приєднання до Угоди відповідача, дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використанням кредитних коштів.

Встановлення та зміну кредитного ліміту за рішенням банку, а також зміни відсоткової ставки за користування кредитними коштами позивач обґрунтовував положеннями договору, що викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг.

Відповідальність позичальника у разі прострочення зобов`язання (нарахування процентів в підвищеному розмірі, порядок нарахування пені та штрафу, процентів у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України) позивач також обґрунтовував умовами договору, що викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг.

АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах кредитного ліміту.

Відповідач своєчасно кредит не погашав, що призвело до утворення заборгованості за кредитом, розмір якої за розрахунком банку станом на 09 січня 2020 становила всього 20 928,20 грн. з яких:

12 228,75 грн. - заборгованість за тілом кредиту (в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 12 228,75 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту);

0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками;

0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

2 927,95 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;

4 298,73 грн. - нарахована пеня;

а також штрафи:

500,00 грн. - штраф (фіксована частина);

972,77 грн. - штраф (процентна складова).

Викладені у позовній заяві обставини підтверджуються розрахунком заборгованості, копією заяви позичальника, копією витягу з «Тарифів», копією витягу з «Умов та правил надання банківських послуг» у новій редакції, що відображає внесені зміни та знаходяться на сайті www.privatbank.ua.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 27 грудня 2011 року в розмірі 400 грн. та 40, 20 грн. судового збору.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення саме у такій редакції Умов та Правил під час укладення кредитного договору.

Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03 липня 2019 року № 342/180/17, суд дійшов висновку про доведеність позову лише в частині стягнення тіла кредиту у розмірі, вказаному у анкеті-заяві позичальника.

Рішення районного суду в частині відмовлених позовних вимог оскаржено банком в апеляційному порядку, з посиланням на те, що суд в цій частині ухвалив рішення без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Позивач вважає, що суд незаконно відмовив у стягненні заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, пенею та штрафами, зменшив заборгованість за тілом кредиту, оскільки суд не в повній мірі встановив дійсні обставини справи.

Банк вказує, що відсутність підпису позичальника на Умовах та Правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, оскільки позичальник зобов`язався самостійно знайомитися зі всіма змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів на сайті Банку.

Апелянт надає до апеляційного суду докази, які не були надані до суду першої інстанції, зокрема виписку по картковому рахунку ОСОБА_1 , довідку про кредитні картки та строк їх дії, які були видані відповідачу, та просить їх врахувати при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Звертає увагу суду на те, що із 27 грудня 2011 року відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку № НОМЕР_1 , яка в подальшому перевипускалася. на картку встановлено кредитний ліміт в розмірі 5000,00 грн., який в подальшому було збільшено до 10 000,00 грн.

Із виписки чітко прослідковується, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомати, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами, а тому у районного суду не було правових підстав для зменшення суми заборгованості за тілом кредиту.

ОСОБА_1 прострочив виконання взятих на себе грошових зобов`язань по поверненню кредитних коштів, а тому зобов`язаний згідно вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України сплатити проценти у підвищеному розмірі, встановленому Умавоми та Правилами.

Посилаючись на такі аргументи, апелянт просить оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині в повному обсязі.

На апеляційну скаргу відзив не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

З матеріалів справи встановлено, що 27 грудня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанк, у якій зазначив особисту інформацію про себе: паспортні дані, ідентифікаційний податковий номер, місце проживання, реєстрації та контактний телефон, а також виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку типу Кредитка «Універсальна» з кредитним лімітом 400 грн. (а.с. 10).

Відомостей про розмір процентів за користування кредитом, розмір пені та штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту, тощо в анкеті-заяві не зазначено.

До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті банку, які не містять підпису відповідача.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданої банком, станом на 09 січня 2020 сума боргу становила всього 20 928,20 грн. з яких:

12 228,75 грн. - заборгованість за тілом кредиту (в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 12 228,75 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту);

0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками;

0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;

2 927,95 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;

4 298,73 грн. - нарахована пеня;

а також штрафи:

500,00 грн. - штраф (фіксована частина);

972,77 грн. - штраф (процентна складова).

Інших доказів, які б підтверджували розмір заборгованості, позивачем не надано.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України).

Крім того, згідно ч. 4 ст. 12 Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Заявляючи вимоги про стягнення заявлених сум, банк надав підписану позичальником копію анкети-заяви ОСОБА_1 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 27 грудня 2011 року, копію Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», копію витягу з Умов та Правил надання банківських послуг та розрахунок заборгованості.

У вказаній анкеті-заяві відповідач погодився, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, Пам`яткою клієнта, що розташовані на сайті позивача, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, екземпляр якого відповідачу надано для ознайомлення. Зі змінами Умов і правил надання банківських послуг зобов`язався ознайомитися самостійно на сайті www.privatbank.ua.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (простроченого тіла кредиту), стягнути заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно зі ст. 625 ЦК України, а також штрафи (фіксована частина та процентна складова) та нараховану пеню.

Розраховуючи суму заборгованості в частині нарахованої пені, а також штрафів, позивач не звернув увагу на те, що в заяві позичальника від 27 грудня 2011 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Пат КБ «ПриватБанк», як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Тарифами та Умовами ознайомився відповідач і з ними погодився, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати пені та щодо сплати штрафів у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірі і порядку нарахування.

Роздруківка із сайту позивача не є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за штрафними санкціями у вигляді пені та штрафів (фіксована частина та процентна складова) у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині.

Вказана правова позиція Верховного Суду вірно врахована місцевим судом при ухваленні оскаржуваного рішення.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник подав до суду нові докази, які не були надані суду першої інстанції. Зокрема, апеляційному суду надано виписку по банківському рахунку та довідку про строки дії кредитних карток, які видавалися відповідачу. (а.с. 59-64)

Нові докази, додані до апеляційної скарги, та які не були надані суду першої інстанції, суд не приймає з огляду на таке.

За вимогами ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд критично оцінює доводи банку, щодо неподання виписки по рахунку ОСОБА_1 та довідки по кредитних картках до районного суду, оскільки апелянтом не надано доказів неможливості подання таких документів до суду першої інстанції з причин, які об`єктивно не залежали від волі позивача. Доводи позивача в цій частині зводяться лише до припущень щодо достатності доказів, які надані разом з позовною заявою.

Колегія суддів наголошує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із вказаною нормою закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року.

Інформація, що міститься в прийнятих для обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного).

Банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри, як, зокрема, особові рахунки та виписки з них. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (п. 57, п. 59, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75).

Відповідно до п. 5, глави VII Загальних правил документообігу за операціями з використанням електронних платіжних засобів Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затверджене постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року N 705, документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.

Аналіз вказаних норм закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», а також підзаконних нормативно-правових актів, що регулюють діяльність у сфері банківських відносин, дають підстави для висновку про те, що наданий банком розрахунок заборгованості до районного суду, за умови наявності у банку можливості подати до районного суду первинний документ - банківську виписку - вірно не взятий до уваги судом першої інстанції як доказ наявності кредитної заборгованості та руху коштів по рахунку відповідача ОСОБА_1 .

Обов`язком позивача є подання належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог до суду першої інстанції, проте, ПАТ КБ «ПриватБанк» було надано лише розрахунок заборгованості, в зв`язку з чим суд першої інстанції встановив обставини та правовідносини на підставі тих доказів, які надані на підтвердження таких обставин.

Таким чином, оскільки позивачем не підтверджено факту отримання та використання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі більшому, ніж 400 грн., то у зв`язку з тим, що такі кошти добровільно не повернуті АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість за фактично отриманою сумою кредитних коштів вірно стягнута районним судом.

Перевіряючи доводи апелянта в частині стягнення з боржника відсотків на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, колегія суддів виходить з наступного.

Вказаною статтею передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Отже, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В розрахунку заборгованості відсотків за ч. 2 ст. 625 ЦК України банк нарахував відсотки за прострочений кредит з 01 жовтня 2019 за ставкою 86,40 %, не підтвердивши при цьому, що такий розмір відсотків був узгоджений з позичальником під час укладення з ним договору.

Оскільки позичальником не підписані Умови та Правила, які передбачають сплату процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 86, 4% річних, то така ставка не може бути застосована в даних правовідносинах. Відтак, банк має право на стягнення за ст. 625 ЦК України у встановленому законом розмірі (3% річних), а не в заявленому розмірі (86,40% річних).

Проте, позивачем не надано до районного суду доказів на підтвердження строковості дії кредитних відносин, в даному випадку, які відповідають строку дії кредитних карток для встановлення моменту закінчення строку дії кредитування, в зв`язку з чим вимоги банку в цій частині правомірно залишені районним судом без задоволення.

З огляду на викладене, судова колегія дійшла висновку, що в частині, яка оскаржується апелянтом, місцевий суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення, всебічно розглянувши надані позивачем докази, надавши їм відповідну оцінку.

Аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині, тому у задоволенні апеляційної скарги належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді