Провадження №22-ц/812/995/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

06 серпня 2020 року м. Миколаїв

справа № 482/16/19

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Служба у справах дітей Новоодеської районної державної адміністрації, про виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області, ухвалене 15 січня 2020 року під головуванням судді Баранкевич В.О., повний текст судового рішення складений 25 січня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Служба у справах дітей Новоодеської районної державної адміністрації, про виселення.

Позивачі зазначали, що їм та третій особі без самостійних вимог ОСОБА_6 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом належить на праві власності по 1/3 частині будинку, в АДРЕСА_1 . Позивачам стало відомо, що в будинок, який належить їм на праві приватної власності без їхньої згоди поселилися відповідачі. На неодноразові звернення до них з проханням вирішити проблему яка виникла, звільнити самовільно зайнятий будинок, або викупити їхні частки, останні не погодилися.

Посилаючись на викладене та з урахуванням ст.ст. 116 ЖК УРСР, 16,317,321,387 ЦК України просили виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з будинку АДРЕСА_1 .

Відповідачі позов не визнали, посилаючись на те, що придбали вказаний житловий будинок у ОСОБА_6 і вселилися в нього з її згоди.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 січня 2020 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено. Виселено ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 з будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 по 384 грн. 20 коп. з кожного сплаченого судового збору. Стягнуто з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 по 384 грн. 20 коп. з кожного сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

На думку апелянта, висновки суду першої інстанції суперечать гарантованому ст. 47 Конституції України праву на житло і вимогам ст. 109 ЖК України, а також протирічать правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у справі № 569/4373/16-ц, Верховного Суду у справі № 521/10070/14 та практиці Европейського суду з прав людини.

Також апелянт посилався на те, що позивачі не розповіли місцевому суду про той факт, що за життя спадкодавець ОСОБА_7 бажала розпорядитися своїм майном між дітьми таким чином: земельну ділянку залишити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а будинок - ОСОБА_6 , проте документи про це не оформилалювали, так як ОСОБА_7 була впевнена, що її діти виконають її передсмертну волю. Крім того, за твердженням апелянта, позивачі і в позові, і в досудових вимогах зазначали про обізнаність та свою згоду на проживання відповідачів, але з умовою викупу ними часток позивачів у спірному будинку, а тому метою виселення відповідачів є їх примушення виплатити кошти за будинок, який відповідачі самі побудували, оскільки замість тієї будівлі, яка була там раніше, вони збудували фактично новий будинок, загальною площею майже на 60 кв.м. більше ,ніж стара будівля. Також суд не врахував, що ОСОБА_6 категорично заперечує проти їх виселення з її власності, а позивачі не проживають у вказаному будинку, мають власне житло та їх частки у спільному майні не виділені в натурі.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ані позивачі, ані треті особи не скористалися.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - адвокат Павлов К.О. - підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Треті особи в судове засідання не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи були належним чином сповіщені. Від Служби у справах дітей Новоодеської районної державної адміністрації Миколаївської області надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника. ОСОБА_6 про причини неявки не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року", Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_6 відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 16.10.2009 року, виданих державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори, належить на праві спільної часткової власності - по 1/3 частки кожному - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 .

У 2011 році ОСОБА_6 без згоди на це позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 надала дозвіл на проживання в будинку відповідачу ОСОБА_3 , який в подальшому одружився і з 2016 року проживає в будинку разом із своєю дружиною ОСОБА_4 , а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5 , вселення яких всупереч вимогам ч. 1 ст. 358 ЦК України також не було узгоджено ОСОБА_6 із позивачами як співвласниками будинку.

Також судом першої інстанції було обґрунтовано встановлено, що відповідачі у передбаченій законом формі право власності чи користування спірним будинком (чи його частиною) не набули. Звернення позивачів до відповідачів про звільнення будинку або укладення договору купівлі-продажу часток ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у цьому будинку не призвели до вирішення спору у позасудовому порядку.

Встановивши, що у спірному будинку, співвласниками якого є позивачі, всупереч їх волі та без будь-яких правових підстав проживають відповідачі, чим створюють позивачам перешкоди у вільному володінні своєю власністю, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з огляду на вищевикладені вимоги закону порушені права ОСОБА_1 і ОСОБА_2 підлягають захисту у обраний позивачами спосіб, а тому правильно задовольнив їх позов.

Посилання апеляційної скарги на те, що позивачі не проживають у спірному будинку і мають власне інше житло не мать правого значення для вирішення даного спору, оскільки на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна та незалежно від цього власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Матеріали справи не містять доказів надання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 своє згоди на вселення відповідачів у будинок АДРЕСА_1 , тоді як позивачі свою згоду на вселення ОСОБА_3 , а згодом і його дружини, категорично заперечують.

Не доводить факту проживання відповідачів у спірному будинку за згодою позивачів і надана до суду апеляційної інстанції копія письмової вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 31 серпня 2018 року про звільнення житлового приміщення, оскільки у цій вимозі позивачі зазначають про фактичний продаж ОСОБА_6 спадкового будинку без їх згоди та вселення відповідачів у квітні 2016 року у даний будинок без їх відома і згоди.

За такого, доводи апеляційної скарги про проживання відповідачів у спірному будинку за згодою усіх його співвласників є безпідставними, а той факт, що позивачі не заперечували проти викупу відповідачами їх частки у спірному нерухомому майні, не свідчить про законність вселення і проживання відповідачів у спірному будинку.

Твердження апеляційної скарги про те, що за життя ОСОБА_7 мала намір скласти заповіт, яким весь житловий будинок передати у власність ОСОБА_6 , ніякими доказами не підтверджено, а згідно свідоцтв про право на спадщину за законом спадкоємцями усього спадкового майна померлої ОСОБА_7 , яке складається з житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 9,32 га, яка розташована на території Дільничної сільської ради Новоодеського району Миколаївської області, є у рівних частках ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 .

Сам по собі той факт, що ОСОБА_6 не заперечувала проти вселення та проживання відповідачів у будинку АДРЕСА_1 , не впливає на правильність висновків суду, що з огляду на вимоги ч. 1 ст. 348 ЦК України згоди одного зі співвласників спільної часткової власності недостатньо для вселення у будинок, що знаходиться у спільній частковій власності.

Не змінює цього висновку першої інстанції і посилання апеляційної скарги на те, що відповідачі замість будинку, що належав спадкодавиці ОСОБА_7 , фактично побудували новий будинок, оскільки докази узгодження такого будівництва з усіма співвласниками будинку АДРЕСА_1 відсутні.

Не заслуговують на увагу і посилання апелянта на те, що вони користуються тільки часткою ОСОБА_6 у спірному будинку, оскільки порядок користування будинком його співвласники не встановлювали, не було проведено і виділу частки ОСОБА_6 зі спільної часткової власності, а тому її частка у будинку в натурі не була визначена. До того ж з пояснень позивачів вбачається, що відповідачі користуються усім будинком, про що також свідчить і зроблена відповідачами перебудова будинку.

Оцінюючи обраний позивачами спосіб захисту їх прав власників на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апеляційної скарги на порушення оскаржуваним рішенням розумного балансу прав і інтересів сторін, гарантованих ст. 47 Конституції України і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

До того ж колегія суддів враховує, що доказів відсутності у ОСОБА_3 і ОСОБА_4 іншого житла відповідачами не надано, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 (тобто, у сусідньому зі спірним будинку), а його дружина ОСОБА_4 є зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги про неврахування судом правових позицій Великої Палати Верховного Суду у справі № 569/4373/16-ц, Верховного Суду у справі № 521/10070/14, а також судової практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», оскільки обставини справ, на які посилається апелянт, не є тотожними із обставинами справи, що є предметом судового розгляду . Зокрема, у даній справі відповідачі не були і не є членами колишнього власника будинку, вселилися у будинок без законних підстав, а за таких обставин тривалість проживання відповідачів у спірному будинку не породжує у них законного права на проживання у ньому.

Посилання апеляційної скарги на неможливість виселення відповідачів з малолітньою дитиною під час запровадження на території України карантинних заходів з метою запобігання поширенню хвороби COVID-19, спричененої короновірусом SARS-CoV-2, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, проте такі обставини є підставою для відстрочення виконання такого рішення в порядку, передбаченому ст. 435 ЦПК України.

Оскільки суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги відповідно до правовідносин сторін, що існували на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, то не можуть бути прийняті до уваги посилання представника апелянта в судовому засіданні у суді апеляційної інстанції на укладання 06 серпня 2020 року ОСОБА_6 нотаріально посвідченого договору дарування своєї 1/3 частки житлового будинку та 1/3 частки земельної ділянки, на якій розташовано будинок, за яким вказану частку нерухомого майна отримав у дар ОСОБА_3 .

Отже доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апелянтом не було наведено.

За такого колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, які надали сторони, та прийшов до вірного висновку про наявність передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Оскільки судом апеляційної інстанції оскаржуване рішення не було скасовано або змінено, то відсутні підстави для зміни проведеного судом першої інстанції розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 15 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: І.В. Лівінський

Н.О. Шаманська

Повний текст судового рішення складено 11 серпня 2020 року