Постанова

Іменем України

27 січня 2020 року

м. Київ

справа № 343/675/14

провадження № 61-17016св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області

від 11 вересня 2014 року в складі судді Керніцького І. І. та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Горейко М. Д., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 28 вересня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі -

ТОВ «Укрпромбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 59 850 дол. США зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення 20 вересня 2032 року.

Між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України 30 червня 2010 року укладений договір про передачу активів та кредитних зобов`язань, відповідно до умов якого до позивача перейшло право вимоги за вказаним вище кредитним договором. Відповідач був належним чином повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 25 лютого 2014 року становить 851 511,38 грн, з яких: 552 514,10 грн - заборгованість за кредитом, 276 280,37 грн - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом, 22 716,92 грн - заборгованість зі сплати комісії.

На підставі викладеного ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути

з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі

851 511,38 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області

від 11 вересня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не отримав кошти за договором кредиту, оскільки відсутній належний видатковий документ, тобто банківська установа не виконала зобов`язання за договором кредиту.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 грудня

2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за договором кредиту, укладеним 28 вересня 2007 року, в розмірі 828 794,46 грн, з яких: 552 514,10 грн - заборгованість за кредитом та 276 280,37 грн - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» 7 673,40 грн витрат на оплату судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 отримав кредитні кошти, що підтверджується копією квитанції від 28 вересня

2007 року № 21 та копією заяви на видачу готівки від 28 вересня 2007 року

№ 3. Позичальник не виконав свої зобов`язання кредитним договором, тому виникла заборгованість перед кредитором.

Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. При цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, за рахунок позивача, що є незаконним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Верховного Суду,

ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати повністю рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що між ТОВ «Укрпромбанк» та

ОСОБА_1 укладено кредитний договір, тому останній зобов`язаний виконувати його умови.

Згідно з пунктами 1.7, 2.10 кредитного договору щомісячна комісія за управління кредитом складає 0,1 % річних. Нарахування щомісячної комісії за управління кредитною лінією здійснюється щомісячно у валюті кредиту (для кредитів у національній валюті) або у гривневому еквіваленті по офіційному курсу Національного банку України на день нарахування (для кредитів в іноземній валюті). Нарахована комісія сплачується позичальником у національній валюті по 20 (двадцяте) число (включно) кожного наступного місяця, що слідує за місяцем її нарахування та одночасно з остаточним поверненням кредиту шляхом внесення готівкових коштів у касу банку або шляхом безготівкового перерахування на рахунок банку. Вказана комісія зазначена і у графіку погашення кредиту, що є невід`ємною частиною кредитного договору.

Зазначені умови були погоджені з позичальником, роз`яснені йому (доведені до відома, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику) та за їх виконання він зобов`язувався сплачувати комісію. Отже, безпідставними є висновки апеляційного суду, що нарахування комісії за управління кредитом є незаконним.

Доводи інших учасників справи

Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

17 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 28 вересня 2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 укладено договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 59 850 дол. США зі сплатою за користування кредитом 12 % річних на суму залишку заборгованості та кінцевим терміном повернення 20 вересня 2032 року.

Між сторонами кредитного договору 20 серпня 2008 року укладено додатковий договір, за умовами якого змінено строк сплати окремих платежів.

ОСОБА_1 28 вересня 2007 року отримав 302 242,50 грн - еквівалент 59 850 дол. США, що підтверджено копією квитанції від 28 вересня 2007 року № 21 та копією заяви на видачу готівки від 28 вересня 2007 року № 3. Зміст операції зазначено - видача кредиту відповідно до кредитного договору

від 28 вересня 2007 року.

Встановлено, що 30 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк»,

ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України укладений договір про передачу активів та кредитних зобов`язань. Відповідно до умов зазначеного договору до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги, зокрема за вказаним вище кредитним договором.

27 березня 2013 року відповідачу був направлений лист-попередження про необхідність погашення заборгованості за договором кредиту із зазначенням суми заборгованості. Вказаним листом позичальника повідомлено, що між ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України укладений договір про передачу активів та кредитних зобов`язань.

Суди встановили, що ОСОБА_1 належним чином не виконував умови договору щодо повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, у зв`язку з чим станом на 25 лютого 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 851 511,38 грн, з яких: 552 514,10 грн - заборгованість за кредитом, 276 280,37 грн - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом, 22 716,92 грн - заборгованість по комісії.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно з частинами першою та третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України

від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Таким чином, позовні вимоги банку у частині стягнення заборгованості за комісією є необгрунтованими з вищевказаних підстав і до задоволення не підлягають.

Вказані вище висновки викладені у постанові Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що банк заявив вимоги про стягнення комісії, що заборонено законом, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що умови кредитного договору щодо сплати комісії були погоджені з позичальником, тому він зобов`язаний був виконувати ці умови, оскільки, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено номативно-правовими актами.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 403, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 грудня

2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

А. І. Грушицький

В. В. Сердюк