22-ц/804/2366/20
2-4110/2005

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„22 вересня 2020 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 2-4110/2005
Номер провадження 22-ц/804/2366/20
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Пономарьової О.М., Попової С.А.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи :
заінтересовані особи державний виконавець Кальміуського ВДВС у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Каширіна І.С., Здор Р.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Колеснікова Олена Миколаївна, на ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 червня 2020 року головуючого судді Мушкета О.О. зі складанням повного тексту судового рішення 12 червня 2020 року по цивільній справі за скаргою на дії державного виконавця,-
У лютому 2020 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Звонарьов В.В., звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Харків) Каширіної І.С.
Заяву мотивовано тим, що ознайомившись з письмовими матеріалами виконавчого провадження № 57346169 ,заявник не погоджується з проведеним розрахунком державного виконавця по заборгованості по аліментам,який суперечить нормам чинного законодавства України. Просила визнати неправомірними та скасувати дії державного виконавця Каширіної І.С., які виявились у здійсненні розрахунку щомісячних платежів та заборгованості по аліментам за період з травня 2018 року по січень 2020 року за виконавчим листом № 2-4110/2005, виданим 13 жовтня 2005 року Іллічівським районним судом міста Маріуполя, виходячи з 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та зобов`язати державного виконавця скласти розрахунок заборгованості по аліментам, відповідно до вимог ч.2 ст.195 СК України та п.10 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб».
Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 червня 2020 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), заінтересована особа: ОСОБА_2 - задоволено.
Визнано дії Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Харків) про розрахунок щомісячних платежів та заборгованості по аліментам за період з травня 2018 року по січень 2020 року за виконавчим листом № 2-4110/2005, виданим Іллічівським районним судом міста Маріуполя 13 жовтня 2005 року, виходячи з 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку незаконними. Зобов`язано Кальміуський відділ державної виконавчої служби міста Маріуполя Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Харків) здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_2 по аліментам.
Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 червня 2020 року виправлено описку допущену в ухвалі від 12 червня 2020 року щодо назви суду апеляційної інстанції .
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Колеснікова О. М., просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог скаржника, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, порушення норм процесуального та матеріального права. Зокрема, зазначає, що на момент пред`явлення виконавчого документа до виконання 02 жовтня 2018 року ОСОБА_2 офіційно працював на території Російської Федерації, що підтверджується довідками, що містяться в матеріалах справи, тому не підлягає застосуванню вимоги ч. 2 ст. 195 СК України, та на його думку розрахунок аліментів відповідає вимогам закону. Скаржником ОСОБА_1 не були спростовані докази, щодо працевлаштування ОСОБА_2 на території Російської Федерації, а лише висловлювалися припущення про неналежність наданих ОСОБА_2 довідок.
Відзив на апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 , стягувача за виконавчим провадженням, адвоката Хмаріної О.В. мотивований законністю та обґрунтованістю судового рішення. В матеріалах виконавчого провадження містяться наступні документи : довідки про доходи фізичної особи за 2017 рік за № 12 від 29 травня 2019 року ; довідка про доходи фізичної особи за 2018 рік за № 14 від 29 травня 2019 року ; довідка про доходи фізичної особи за 2018 рік за № 17 від 29 травня 2019 року ; довідка про доходи фізичної особи за 2019 рік за № 5 від 03 червня 2019 року. Довідки надані за підписом та печаткою індивідуального підприємця Ліпецької області Данковського району Російської Федерації ОСОБА_3 . Дані довідки не містять в собі реєстраційного номеру облікової картки платника податків фізичної особи в країні громадянства , а тому ідентифікувати особу , встановити , що це є саме громадянин України ОСОБА_2 , не виявляється можливим.
При цьому , старшим державним виконавцем Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції ( м. Харків) Каширіною І.С. не вжито заходів для отримання достовірних даних про те , чи дійсно боржник громадянин України ОСОБА_2 перетинав державний кордон України, чи зареєстрований та проживає на території Російської Федерації. Також, не вжито заходів щодо отримання відомостей про отримання боржником доходу на території України , а також перевірки отримання доходів на території Російської Федерації. За матеріалами виконавчого провадження вбачається , що боржник ОСОБА_2 з часу відкриття виконавчого провадження і до сьогодення зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .За таких обставин , оскільки відсутні в матеріалах виконавчого провадження відомості про отримання боржником заробітку ( доходу) на території України, державний виконавець, здійснюючи розрахунок заборгованості по аліментам зобов`язана керуватись вимогами ч.2 ст. 195 Сімейного кодексу України та п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року за № 146 « Про перелік видів доходів , які враховуються при визначені розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб».Всі ці порушення чинного законодавства були судом враховані при винесені законної та обґрунтованої ухвали суду від 12 червня 2020 року.Окрім того, судом був зроблений запит до адміністрації Держприкордонслужби України. Відповідно до відповіді від 05 травня 2020 року зазначено, що відомостей про перетинання державного кордону України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 22 квітня 2015 року по теперішній час 22 квітня 2020 року немає . Все це свідчить про те, що невідомо яким чином довідки , на які посилається представник ОСОБА_2 опинились в матеріалах виконавчого провадження і ставить під сумнів їх дійсність.
05 березня 2019 року, керуючись п. 5 розділу VХІ Інструкції з організації примусового виконання рішень , державним виконавцем внесено відомості про боржника до Єдиного реєстру боржників. Керуючись п.9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем винесено постанови: 1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; 2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними;3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії;4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві, та направлено сторонам для відома, а відповідним органам до виконання.
21 березня 2019 року та 15 квітня 2019 року направлено запити до УПФУ та ДФС для встановлення доходів боржника.
15 квітня 2019 року державним виконавцем здійснено розрахунок боргу за виконавчим провадженням № 57346169. Борг станом на 31 березня 2019 року складав 28 881,13 грн.
15 квітня 2019 року до відділу надійшла квитанція про сплати суми боргу у розмірі 30 000 грн.
17 квітня 2019 року здійснено розрахунок боргу за виконавчим провадженням, 08 травня 2019 року державним виконавцем здійснено розрахунок боргу за виконавчим провадженням № 57346169, борг станом на 30 квітня 2019 року складав 35,38 грн.
04 червня 2019 року державним виконавцем здійснено розрахунок боргу за виконавчим провадженням та направлено запити до УПФУ та ДФС для встановлення доходів боржника.
04 липня 2019 року державним виконавцем здійснено перерахунок заборгованості по аліментам,з урахуванням того,що між Україною та Російською Федерацію є чинний договір про правову допомогу, а саме Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних кримінальних справах. На момент пред`явлення виконавчого документа на виконання, а саме на 02 жовтня 2018 року , боржник вже працював на території Російської Федерації, що підтверджується довідкою № 12 від 29 травня 2019 року. Таким чином, державний виконавець здійснив перерахунок заборгованості по аліментам на підставі п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України № 146 від 26 лютого 1993 року в редакції від 01 червня 2019 року « Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» з осіб, які працюють за контрактами в іноземних компаніях і одержують заробітну плату тільки за кордоном, аліменти утримуються із 100 відсотків заробітної плати, яку платник аліментів одержував до укладення контракту, або виходячи із його заробітної плати за останній місяць роботи на момент від`їзду, або з п`ятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян на час проведення розрахунків.
Сума аліментів, яка розрахована у розмірі п`ятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян складає 85 грн, що суперечить п.2 ст. 182 СК України. Таким чином, перерахунок боргу по аліментам державним виконавцем здійснено, враховуючи положення п. 1 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» та п.2 ст. 182 СК України: - мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 адвокат Колеснікова О.М. підтримала доводи апеляційної скарги,представник заявника стягувача ОСОБА_1 адвокат Хмаріна О.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення .
Представник Кальміуського відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції ( м.Харьків) у судове засідання не з*явився ,належним чином були повідомлені про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання 15 вересня 2020 року телефонограми, зареєстрованої в журналі телефонограм №3.9-13 за № 554 та судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення( а.с. 134,137,144). Старшим державним виконавцем Каширіною І.С. надано клопотання про розгляд справи без участі представника (а.с.153).
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Кальміуського відділу державної виконавчої служби міста Маріуполь Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м.Харків) з 04 жовтня 2018 року перебуває виконавчий лист № 2-4110/2005, виданий 13 жовтня 2005 року Іллічівським районним судом міста Маріуполя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини заробітку, щомісячно, але не менше одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 01 вересня 2005 року.

Державним виконавцем зроблено розрахунок боргу по аліментам, за яким ОСОБА_2 має заборгованість станом на 20 січня 2020 року в розмірі 17 561 грн.

Не погодившись з вказаним розрахунком стягувач звернулась до державного виконавця про проведення перерахунку заборгованості по аліментах, проте отримала відмову .

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами виконавчого провадження підтверджується факт реєстрації проживання боржника на території АДРЕСА_1 ,а також відсутність доходу у боржника на території України .Судовим рішення ОСОБА_2 присуджено аліменти у 1/4 частці від усіх видів його доходів , але жодних достовірних відомостей про його працевлаштування і отримання будь-яких доходів (заробітку), які були б відомі органам державної виконавчої служби, суд, на підставі наведених сторонами доводів, а також наявних у матеріалах виконавчого провадження доказів, дійшов висновку, що здійснення ОСОБА_2 нарахування заборгованості по аліментах держвиконавцем, є неправильним.Таким чином, державний виконавець неправомірно визначив порядок розрахунку боргу по аліментам, оскільки, в даному випадку, неправильно застосував п.2 ст.182 СК України та п.1 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження». Отже, вимоги скаржника в частині визнання дій Кальміуського відділу державної виконавчої служби щодо визнання неправомірними дії держвиконавця у здійсненні розрахунку щомісячних платежів та заборгованості по аліментам за період з травня 2018 року по січень 2020 року, виходячи з 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та скасування вказаного розрахунку підлягають задоволенню.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним,з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частиною восьмою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Частиною першою статті 448 ЦПК України передбачено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 201/10329/16-ц (провадження № 14-496цс19) викладений правовий висновок, згідно з яким, оскільки скаржник звернувся до суду, який видав виконавчий документ, зі скаргою на дії державного виконавця щодо розрахунку аліментів у порядку контролю за виконанням судового рішення, така скарга має розглядатися за правилами цивільного судочинства. У цій справі спір вирішувався саме шляхом подачі скарги на дії державного виконавця щодо розрахунку аліментів, з чим погодилася Велика Палата Верховного Суду.

Верховний Суд у постановах від 01 квітня 2020 року у справі № 401/3734/16-ц, від 22 квітня 2020 року у справі № 523/7815/18, від 15 липня 2020 року у справі № 645/5637/15-ц дійшов висновку, що спір про визнання незаконними розрахунків державного виконавця щодо заборгованості зі сплати аліментів може розглядатись у порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава , на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» , виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа , зазначеного у статті 3 цього Закону: 1) за заявою стягувана про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 1 статті 71 Закону України « Про виконавче провадження» , порядок стягнення аліментів визначається законом .

Так, ст. 81 СК України передбачено, що перелік доходів , які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей , батьків , інших осіб , затверджується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 затверджено «Перелік видів доходів,які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя,дітей,батьків,інших осіб». Утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою,так і за роботою за сумісництвом. При цьому,утримання аліментів провадиться з суми заробітку (доходу), що належить особі,яка сплачує аліменти,після утримання з цього заробітку (доходу) податків.

Відповідно до п.10 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 « Про перелік видів доходів,які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя,дітей,батьків,інших осіб « з осіб,які працюють за контрактами в іноземних компаніях і одержують заробітну плату тільки за кордоном ,аліменти утримуються із 100 відсотків заробітної плати,яку платник одержував до укладення контракту,або виходячи із його заробітної плати за останній місяць роботи на момент від*їзду,або з п*ятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян на час проведення розрахунків.

З аналізу приписів даного підзаконного нормативно-правового акта можна дійти висновку,що аліменти не утримуються із заробітної плати,яку особи,що працюють за контрактами в іноземних компаніях , одержують за кордоном.

Частиною 3 ст.71 Закону України « Про виконавче провадження « передбачено,що визначення суми заборгованості із сплати аліментів,присуджених як частка від заробітку (доходу),визначається виконавцем у порядку,встановленому СК України.

Згідно з положеннями ч.1 ст.195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу),визначається виходячи із фактичного заробітку (доходу),який платник аліментів одержував за час,протягом якого не проводилось їх стягнення,незалежного від того,одержано такий заробіток в України чи за кордоном.

Виходячи з положень ч.1 ст.195 СК України заборгованість за аліментами боржника має визначатись виходячи із фактичного заробітку,який боржник отримував у період виникнення заборгованості.

Згідно ч.ч.2,3 ст.195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування,або є громадянином України,який одержує заробіток (доход) у державі,з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів ,який він одержав за кордоном,за заявою одержувача аліментів державний виконавець ,приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості.

Розмір заборгованості за аліментами обчисляється державним виконавцем,приватним виконавцем , а у разі виникнення спору - судом.

Диспозиція правової норми,що закріплена у ч.2 ст.95 СК України, передбачає три самостійні випадки, за яких заборгованість за аліментами визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної місцевості.

Так,перший випадок якщо платник аліментів не працював на момент виникнення заборгованості ; другий - платник аліментів є фізичною особою підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування; третій випадок платник аліментів є громадянином України,який одержує заробіток (доход) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу.

При цьому, перерахунок державним виконавцем заборгованості за аліментами можливий лише у випадку встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів за обов*язкового надходження від одержувача аліментів відповідної заяви.

Тобто,можливість проведення перерахунку заборгованості за аліментами в даному випадку, за ініціативою платника аліментів чи державного виконавця не допускається.

Як вбачається з матеріалів справи ,старший державний виконавець Каширіна І.С.,обґрунтовуючи правомірність власних дій щодо розрахунку заборгованості за аліментами, зазначала про те,що на момент пред*явлення виконавчого документа на виконання 02 жовтня 2018 року ,боржник за виконавчим провадженням ОСОБА_2 , вже працював на території Російської Федерації .

Дану обставину вважала доведеною на підставі довідки № 12 від 29 травня 2019 року. Крім того ,як зазначав державний виконавець ,оскільки між Україною та Російською Федерацією є чинний договір про правову допомогу ,а саме Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних ,сімейних ,кримінальних справах,старший державний виконавцеь ОСОБА_7 вважала,що у даному випадку норми ч.2 ст.195 СК України на спірні правовідносини не розповсюджуються .

З урахуванням викладеного ,слід зауважити ,що у рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено,що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так,що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події,факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт,під час дії якого вони настали або мали місце.

Редакція ст.195 СК України , що наведена вище, востаннє зазнавала змін у 2017 році.

Так,останні зміни в її редакцію внесенні на підставі Закону України № 2037-VIII від 17 травня 2017 року Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів». Дана редакція є чиною і на сьогодення .

Відтак,оскільки на час виникнення спірних правовідносин, зокрема з травня 2018 року по січень 2020 року, дана редакція ст.195 СК України була чинною ,то саме її приписи підлягають застосуванню.

Як встановлено ,судом першої інстанції , боржник за виконавчим провадження ОСОБА_2 з часу відкриття виконавчого провадження і по сьогодення має зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_1 .

Матеріали виконавчого провадження не містять жодного доказу щодо підтвердження офіційного працевлаштування або отримання будь-якого доходу боржником на території України.

При цьому ,судом відхилені ,як неналежні докази,довідки про дохід фізичної особи, видані за підписом та печаткою індивідуального підприємця Ліпецької області Данковського району Російської Федерації ОСОБА_8 ,оскільки не містять в собі посилань на реєстраційний номер облікової картки платників податків громадянина України ОСОБА_2 .

Державним виконавцем не здійснювалося офіційного запиту щодо отримання відомостей про перетин державного кордону громадянином України ОСОБА_2 .

Проте, на запит суду першої інстанції від адміністрації Держприкордонслужби була отримана відповідь про відсутність відомостей перетинання державного кордону України ОСОБА_2 у період з 22 квітня 2015 року і по 22 квітня 2020 року.

Тобто,стверджувати про те,що боржник ОСОБА_2 виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації та отримує дохід у вказаній державі не можливо.

За таких обставин ,з урахуванням письмових доказів ,які не спростовані боржником за виконавчим провадженням , а саме : підтвердження факту реєстрації ОСОБА_2 на території с.Сартана міста Маріуполя Донецької області,а також відсутність доходу на території України,відсутність статусу фізичної особи-підприємця,що перебував би на спрощеній системі оподаткування,або одержання заробітку(доходу) у державі,з якою Україна не має договору про правову допомогу,заборгованість за аліментами у виконавчому провадженні № 57346169 має розраховуватись,виходячи із середньої заробітної плати міста Маріуполя Донецької області.

Аргументи відзиву на апеляційну скаргу представника заявника стягувача за виконавчим провадженням адвоката Хмаріної О.В. з цього приводу заслуговують на увагу .

За встановлених обставин, доводи апеляційної скарги, щодо наявності правових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції є безпідставними та висновків суду не спростовують.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що ці доводи не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, ухвалу постановлено судом першої інстанції з додержанням вимог закону.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції постановлено ухвалу з дотриманням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Колеснікова Олена Миколаївна залишити без задоволення.

Ухвалу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 вересня 2020 року .

Судді: