ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 676/956/19
Провадження № 22-ц/4820/1404/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя - доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

cекретар судового засідання Гриньова А.М.

за участю ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №676/956/19 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , поданої в інтересах ОСОБА_3 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 28 травня 2020 року (суддя Швець О.Д.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої будівлі та за позовами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Ткачук Алла Олексіївна про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, визнання договору дарування житлового будинку і земельної ділянки недійсним та визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , звертаючись в лютому 2019 року до суду із позовом до ОСОБА_3 зазначала, що вона є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та земельної ділянки площею 0,1739 га по АДРЕСА_1 , однак ОСОБА_3 самовільно захопила та використовує в своїх особистих цілях частину належної позивачці земельної ділянки, чим порушує її право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Крім того, у 2008 році відповідачка без відповідних дозволів, документації та погоджень із державними органами та власником земельної ділянки побудувала на належній позивачці ділянці будівлю (літню кухню), чим порушує її право власності. Тому ОСОБА_1 просила суд усунути їй перешкоди в користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером :03:001:0596, що розташована за адресою АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно збудованої будівлі.

09 липня 2019 року ОСОБА_3 також звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , третьої особи приватного нотаріуса Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Ткачук А.О. про визнання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що в 2003 - 2004 роках зі згоди та дозволу на той час власника домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , вона з дотриманням відповідних норм і правил та не порушуючи права та інтереси інших осіб, в тому числі ОСОБА_1 , побудувала житловий будинок розміром 8,24 м х 4,84 м загальною площею 27,0 кв. м. Позивач вказувала, що під час розгляду іншої справи за позовом ОСОБА_1 до позивачки, в червні 2019 року їй стало відомо про те, що 13 лютого 2008 року матір сторін ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , укладаючи договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки, що розташовані по АДРЕСА_1 , обманним шляхом повідомили приватному нотаріусу ОСОБА_6 неправдиву інформацією про те, що житловий будинок та земельна ділянка належать ОСОБА_5 на праві особистої власності одноособово та відсутні інші особи, які б могли ставити питання про визнання за ними права власності на дароване майно, що не відповідає дійсності, оскільки останнім було відомо, що на спірній земельній ділянці був побудований ще один будинок. Посилаючись на те, що договір дарування будинковолодіння та земельної ділянки від 13.02.2008 року був укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 таємно уже після будівництва спірного будинку, про що остання достеменно знала, проте вступивши у злочинну змову з дарувальником надали нотаріусу неправдиву інформацію, чим порушила її право володіння та розпорядження будинком, що є підставою для визнання вказаного правочину недійсним. Тому позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку та земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0596, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Хмельницької області Ткачук А.О. 13 лютого 2008 року та зареєстрований у реєстрі за №244.

23 липня 2019 року ОСОБА_3 також звернулась до Кам`янець-Подільського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок зазначаючи, що в 2003 - 2004 роках зі згоди та дозволу на той час власника домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 вона з дотриманням відповідних норм та правил та не порушуючи права та інтереси інших осіб за власні кошти побудувала на території домоволодіння житловий будинок розміром 8,24 м х 4,84 м, загальною площею 27,0 кв. м., який в подальшому згідно технічної документації був зафіксований та внесений в план будівель на земельній ділянці в дворі вказаного будинковолодіння та зображений в плані біля літери «Г». Позивач вказувала, що новозбудований житловий будинок є придатним для проживання, відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам, є газифікований та електрифікований з дозволу матері та сестри, проте 13 лютого 2008 року ОСОБА_5 і ОСОБА_1 , укладаючи договір дарування вступили в злочинну змову та обманним шляхом повідомили приватному нотаріусу ОСОБА_6 неправдиву інформацією про те, що житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1 належать ОСОБА_5 на праві особистої власності одноособово і не є спільною власністю з ОСОБА_3 відповідно до ст. ст. 65, 74, 97 СК України, що не відповідало дійсності. На даний час між нею та ОСОБА_1 склались неприязні відносини і остання заперечує оформлення будівлі за ОСОБА_3 , тому позивачка просила суд в порядку ст. 376 ЦК України визнати за нею право власності на самочинно збудований житловий будинок загальною площею 27 кв. м. по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 06 листопада 2019 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Ткачук А.О. про визнання договору дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсним об`єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок та справі присвоєно №676/4740/19.

Ухвалою Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 10 березня 2020 року цивільні справи №676/956/19 та №676/4740/19 об`єднані в одне провадження №676/956/19.

Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 28 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та у позовах ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням суду в частині відмови у задоволенні її позову, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку та вважає, що рішення в оскаржуваній частині постановлене з порушенням судом норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апелянтка вказує, що внаслідок незаконної забудови ОСОБА_3 належної їй на підставі договору дарування від 13.02.2008 року земельної ділянки порушуються права та інтереси власника на вільне володіння, користування та розпорядження майном. Так, на думку апелянтки, суд не врахував ту обставину, що незалежно від законності збудованого відповідачкою будинку на земельній ділянці, яка відповідно до земельного кадастру належить ОСОБА_1 , остання в силу положень ст. 152 ЗК України має право на захист свого порушеного права. Крім того вважає, що судом при ухваленні рішенні порушено принцип змагальності, пропорційності та рівності сторін, оскільки не було надано належної правової оцінки зібраним у справі показанням свідків та не обґрунтовано мотиви прийняття чи відхилення таких доказів. Також, на думку апелянтки не відповідає обставинам справи висновок суду щодо надання ОСОБА_1 згоди ОСОБА_3 на будівництво будинку на її земельній ділянці, оскільки такої згоди вона не надавала, а покази свідків на підтвердження такої згоди в розумінні положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України є недопустимими доказами. Апелянт вважає збудовану ОСОБА_3 літню кухню самочинним будівництвом, перебудова чи перепланування якого не відновлять порушеного права апелянтки, тому воно підлягає знесенню з підстав передбачених ст. 376 ЦК України.

Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 просить суд скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови у задоволенні її позову та постановити нове рішення по суті позовних вимог.

В апеляційній скарзі на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 28 травня 2020 року ОСОБА_3 просить його в частині відмови у задоволенні її позовів скасувати з підстав неповного з`ясування судом обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенням норм процесуального права і матеріального права. Так, на думку апелянтки, суд не врахував ту обставину, що технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки та складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , яка виготовлялась в період з 01.11.2006 по 27.03.2007 роки в кадастровому плані було зафіксовано новозбудований житловий будинок ОСОБА_3 , який зображено на сторінках №20, №23 плану біля літери «Г», що також підтверджується показами свідка ОСОБА_7 / ОСОБА_8 , якою він виготовлявся. Вказані обставини, на думку апелянта, є підтвердженням того, що договір дарування будинковолодіння та земельної ділянки від 13.02.2008 року був укладений між матір`ю сторін та ОСОБА_1 таємно після будівництва спірного будинку, про що остання достеменно знала, проте вступивши у змову з дарувальником, надали нотаріусу неправдиву інформацію про відсутність інших осіб, які б могли ставити питання про визнання за ними права власності на дароване майно, чим порушили право ОСОБА_3 на володіння та розпорядження будинком, що є підставою для визнання вказаного правочину недійсним. Тому апелянт просить рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовів скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_3 погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові ОСОБА_1 , вважає його в цій частині законним і обґрунтованим, тому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали свою апеляційну скаргу з підстав у ній наведених та заперечили проти апеляційної скарги ОСОБА_3 , просять судове рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позову та в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 залишити без змін.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 заперечили проти апеляційної скарги ОСОБА_1 та підтримали свою апеляційну скаргу з підстав у ній наведених, просять судове рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 залишити без змін, а в частині відмови у позовах ОСОБА_3 скасувати та постановити нове судове рішення щодо задоволення цих вимог.

Приватний нотаріус Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Ткачук А.О. до суду не з`явилась, хоча про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином та направила заяву про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Тому суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності третьої особи.

Колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями земельної та земельної ділянки площею 0,1739 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вказані обставини підтверджуються договором дарування житлового будинку та земельної ділянки від 13 лютого 2008 року, державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯЕ №035240 від 06.05.2008 року, зареєстрованим в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №56 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18080070 (т. 1 а.с. 9, 43 - 45).

Також встановлено, що ОСОБА_3 у 2004 році на земельній ділянці площею 0,1739 га, що по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд зі згоди на час забудови власника домоволодіння та цієї земельної ділянки ОСОБА_5 було побудовано будівлю розміром 8,24 м. х 4,84 м, загальною площею 27,0 кв. м.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи, а саме: технічним паспортом на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, виготовленим на ім`я ОСОБА_5 03.01.1990 року, відповідно до якого по АДРЕСА_1 розміщені житловий будинок з верандою А-1 житловою площею 29,0 кв. м., загальною площею 37,3 кв. м., літня кухня літ «А» площею 43,1 веранда літ «а1», ганок літ «а2», камінний, шлакоблочний хлів - літня кухня літ «Б», кам`яний погріб літ «В» (т. 2 а.с. 42-47); технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , що виготовлений на ім`я ОСОБА_3 від 17.06.2019 року, відповідно до якого зазначено, що згідно правовстановлюючих документів та техпаспорта, виданого в 2008 року Кам`янець - Подільським БТІ, під літ «Г» рахується л. кухня і замовником техінвентаризації за час проживання л. кухню переобладнано під житловий будинок (т. 2 а.с.131-134); звітом ФОП ОСОБА_9 , відповідно до якого встановлено, що об`єкт - літня кухня по АДРЕСА_1 був збудований у 2004 році (т. 1 а.с. 135 -143) та показами свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22

13 лютого 2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_5 передала, а ОСОБА_1 прийняла у власність майно - житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1739 га., розташовані в АДРЕСА_1 та 13.02.2008 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на зазначене майно (т. 2 а.с. 88 т. 1 а.с. 43).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що будівництво нерухомого майна ОСОБА_3 проведено зі згоди матері ОСОБА_5 , як власника земельної ділянки та будинковолодіння станом на 2004 рік та в подальшому ОСОБА_1 , після набуття права власності останньою на це ж будинковолодіння та земельну ділянку з 13.02.2008 року по січень 2019 року не заперечувалося здійснення ОСОБА_3 будівництва та користування нею цим нерухомим майном. І, крім того, між сторонами відсутній дійсний, реальний цивільно-процесуальний спір, адже підставою обґрунтування порушення свого права власності ОСОБА_1 обґрунтовувала неприязними відносинами, що склалися між сестрами та ОСОБА_1 просила вжити крайніх заходів по усуненню порушень її прав.

Також відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору дарування житлового будинку і земельної ділянки недійсним суд першої інстанції виходив з недоведеності недійсного вказаного договору на підставі ч. 1 ст. 232 ЦК України, оскільки позивачем не надано доказів, що вказують на злочинну домовленість між собою сторін договору дарування, неправильне сприйняття ними фактичних обставин правочину, що вплинуло на їх волевиявлення і, що цим договором були порушені права ОСОБА_3 .

І з підстав не надання ОСОБА_3 належних та допустимих доказів відповідності побудованого нею нерухомого майна архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним нормам і правилам та заперечення на час розгляду справи судом власника земельної ділянки на узаконення спірного будівництва, суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на самочинно збудований житловий будинок .

Дійшовши таких висновків, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

За положеннями ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Тлумачення ст. 232 ЦК України свідчить, що під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен втілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин усупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання.

Для кваліфікації правочину як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості потрібно встановити, що: від імені однієї із сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причинний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його до експлуатації в установленому законодавством порядку.

За змістом ч. ч. 4, 5 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об`єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів; 6) реєстрація права власності на об`єкт містобудування.

Виходячи зі змісту статей 331, 375, 376, 380 ЦК України, правовою підставою визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі частини п`ятої статті 376 ЦК України може бути не лише відсутність порушення прав інших осіб таким визнанням, а й встановлення судом відповідності такого об`єкта архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам.

Згідно із приписами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновки суду узгоджуються із матеріалами справи.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні її позовних вимог постановлено з порушенням судом норм матеріального права, а саме невірно застосовано норми матеріального права та не враховано положення ст. ст. 317, 319, 367, 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України та не враховано неправомірне втручання у право власності ОСОБА_1 , судова колегія вважає їх голослівними, адже при постановленні оскаржуваного рішення суд керувався положеннями вищезазначених норм матеріального права, врахував право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку по АДРЕСА_1 та дійшов вірного висновку про непропорційність заявлених позовних вимог останньої, виходячи із наступного.

Так, у статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме у статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Аналізуючи вищенаведене, особа вправі сподіватися, що порушення її права на інтерес буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Судова колегія вважає, що враховуючи родинні відносини між сторонами, усунення перешкод в користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої ОСОБА_3 будівлі у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення прав останньої, адже встановлено, що ОСОБА_3 здійснила будівництво нерухомого майна за згоди попереднього власника будинковолодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 матері сторін у 2004 році, в подальшому ОСОБА_1 , після набуття у власність зазначеного будинковолодіння та земельної ділянки у 2008 році, проживаючи за зазначеною адресою достеменно знала про обтяження земельної ділянки у вигляді збудованого ОСОБА_3 нерухомого майна та з часу набуття зазначеного будинковолодіння та земельної ділянки у власність до лютого 2019 року не заперечувала наявність на земельній ділянці побудованої ОСОБА_3 нерухомості і користування нею останньою.

Отже, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить її правильне вирішення, прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про узаконення оскаржуваним рішенням фактичне відчуження частини земельної ділянки ОСОБА_1 є безпідставними.

Разом з тим, аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 про порушення судом норм процесуального права в частині не наведення у оскаржуваному рішенні мотивів прийняття чи не прийняття до уваги покази свідків в частині надання згоди ОСОБА_1 на будівництво ОСОБА_3 нерухомого майна є такими, що заслуговують на увагу.

Як вбачається із мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення, судом перераховано свідків, які були допитані в судових засіданнях та надані ними покази, але не зазначено, які покази свідків прийнято судом, а які відхилено та мотиви їх відхилення, однак це порушення не призвело до невірного вирішення справи, адже судом першої інстанції вірно встановлено, що згоду на зведення ОСОБА_3 спірного нерухомого майна у 2004 році надавала матір сторін ОСОБА_5 , будучи власником будинковолодіння та земельної ділянки. І, слід зазначити, що ОСОБА_1 не заперечує щодо наявності волі ОСОБА_5 на проведення ОСОБА_3 будівництва, зазначаючи при цьому, що саме вона, ОСОБА_1 , такої згоди не надавала.

Однак, посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що висновок суду про наявність її згоди на будівництво ОСОБА_3 спірної нерухомості є помилковим, судова колегія вважає їх голослівними, адже суд першої інстанції відмовляючи у позові ОСОБА_1 виходив з того, що остання після укладеного договору дарування, як власник земельної ділянки, не заперечувала щодо будівництва та користування ОСОБА_3 побудованим нерухомим майном, тривалий час не ставила питання про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки від будівельних матеріалів і звернулася з таким позовом лише в 2019 році, обґрунтовуючи порушення свого права власності неприязними відносинами з відповідачкою.

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права, а саме не врахування норм ст. 331 ЦК України, положень Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів є безпідставними.

Також, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції без законних підстав відмовлено у її позові за безпідставністю відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки судом першої інстанції відмовлено у зазначеному позові з підстав порушення принципу пропорційності.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , поданої в інтересах ОСОБА_3 щодо порушення судом норм матеріального права в частині відмови у позовних вимогах ОСОБА_3 про визнання недійсними договору дарування від 13.02.2008 року та визнання права власності на самочинно з будований житловий будинок, судова колегія вважає їх голослівними. Адже суд при постановленні оскаржуваного рішення щодо зазначених вимог виходив із норм ст. ст. 16, 205, 215, 232, 331, 717 ЦК України, норм ст. 90, 95 ЗК України та положень Законів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та «Про регулювання містобудівної діяльності».

І відмовляючи у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції, оцінивши надані учасниками справи та їх представниками у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України докази, прийшов до вірного висновку, що позивачем ОСОБА_3 не надано належних, допустимих та достатніх доказів, що вказують на порушення її прав оспорюваним договором на наявність злочинної домовленості між собою сторін спірного договору дарування, неправильне сприйняття ними фактичних обставин правочину, що вплинуло на їх волевиявлення; та щодо відповідності побудованого ОСОБА_3 нерухомого майна архітектурним, будівельним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам.

Таким чином, висновки суду першої інстанції, перевірені в межах апеляційного перегляду, відповідають обставинам справи, що встановлені відповідно до вимог процесуального закону; доказам у справі надана належна правова оцінка, тому колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених у апеляційних скаргах.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , поданої в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду від 28 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 вересня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай