Справа № 580/1131/19
Номер провадження 2/950/32/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2020 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: головуючого - судді Стеценка В. А.,

за участю секретаря - Радковської О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лебедині справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача;

В С Т А Н О В И В:

Позивач-відповідач 08.05.2019 року звернувся до суду з даним позовом до відповідача-позивача, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору від 25.07.2016 року відповідач отримав у банку кредит у розмірі 300 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Згідно цього договору позичальник зобов`язаний відповідно графіку щомісячно здійснювати погашення кредиту та відсотків за користування кредитом. Проте, відповідач-позивач свої зобов`язання по кредитному договору не виконує, тому позивач-відповідач звернувся до суду та просив стягнути заборгованість по кредиту, яка виникла станом на 11.04.2019 року в сумі 19 976 грн. 04 коп. та судові витрати по справі.

Відповідач-позивач подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати недійсними п.п. 1.1.2.1.28, 1.1.5.20, 1.1.5.21 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також зобов`язати АТ КБ "ПриватБанк" зарахувати сплачені ОСОБА_1 кошти в рахунок погашення заборгованості виключно в межах тіла та відсотків за користування кредитом.

Представник позивача-відповідача в судове засідання не з`явився, в наданій суду заяві просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, у своїй відповіді на відзив, поданий відповідачем-позивачем наголосив, що сторонами при укладенні кредитного договору були обговорені усі істотні його умови; що відповідачем-позивачем розрахунок заборгованості не спростований, судово-економічні експертизи по справі не призначались.

Крім того, в наданій уточненій позовній заяві позивач-відповідач просив суд

стягнути заборгованість по кредиту за договором від 25.07.2016 року, яка виникла станом на 23.12.2019 року в сумі 14 399 грн. 12 коп. та судові витрати по справі.

При цьому він не оспорив факт сплати ОСОБА_1 коштів на погашення кредитної заборгованості, які станом на 01.09.2020 року склали суму 16 362 грн. 08 коп.

Щодо зустрічного позову в наданому суду відзиві представник банку просив відмовити в задоволені зустрічного позову в зв`язку з його необгрунтованістю.

Відповідач-позивач у судове засідання теж не з`явився, надав суду письмовий відзив та заперечення проти задоволення первісного позову, мотивуючи це тим, що він не укладав кредитного договору в письмовій формі, оскільки не підписував тарифів та умов і правил надання банківських послуг; що в підписаній ним заяві-анкеті не вказано розміру відсотків за користування кредитом; що одночасне стягнення штрафу і пені є подвійною відповідальністю.

Крім того, він підтримав свої вимоги за зустрічним позовом, мотивуючи їх тим, що банк при укладенні кредитного договору ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Представник відповідача-позивача в судовому засіданні зазначила, що на їх думку сума боргу по тілу кредитку складає 10 560,04 грн., відсотків - 2 722,55 грн., а ОСОБА_1 станом на 01.09.2020 року сплачено в рахунок погашення кредиту 16 362,08 грн. і відповідно заборгованість відсутня.

З відомостей, ліцензії, виписки та статуту (а.с. 11-18), досліджених в судовому засіданні вбачається, що АТ КБ "ПриватБанк" є юридичною особою і має право здійснювати банківські операції.

З розрахунків АТ КБ «Приватбанк» (а.с.19-22 т.1, 23 т.2), досліджених в судовому засіданні вбачається, що станом на 11.04.2019 року сума заборгованості відповідача-позивача за кредитом становить - 9 010 грн. 21 коп., заборгованість за простроченим тілом кредиту - 4 168 грн. 68 коп., нарахована пеня - 4 657 грн. 18 коп., заборгованість за нарахованою пенею за несвоєчасність сплати боргу - 712 грн. 54 коп., загальна заборгованість за наданим кредитом - 18 548 грн. 61 коп., заборгованість по судовим штрафам - 1 427 грн. 43 коп., а разом - 19 976 грн. 04 коп.

Станом на 23.12.2019 року сума заборгованості відповідача-позивача становить за простроченим тілом кредиту - 12 358 грн. 34 коп., за відсотками - 341 грн. 10 коп, нарахована пеня - 527 грн. 82 коп., заборгованість по судовим штрафам - 1 161 грн. 86 коп., а разом - 14 399 грн. 13 коп.

З анкети - заяви, витягів з умов та тарифів (а.с. 23-25, 28-56, 106-120), досліджених в судовому засіданні, вбачається, що 25.07.2016 року відповідач-позивач оформив заявку на отримання кредиту на умовах, запропонованих позивачем.

З паспорта, картки (а.с. 26-27, 101-103), досліджених в судовому засіданні вбачається, що відповідачем-позивачем є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в АДРЕСА_1 , і/н НОМЕР_1 .

З розрахунків представника відповідача-позивача та виписок (а.с. 74-78, 104-105, 128-134, 146-149, 221-223, 236-237 т.1, а.с. 4-6, 61-62, 65-67, 108-113, 139-142 т.2), досліджених в судовому засіданні вбачається, що позичальник використовував кредитні кошти шляхом зняття готівки у банкоматах, а також шляхом безготівкового розрахунку за придбані товари та послуги.

Всього станом на 01.09.2020 року ОСОБА_1 сплачено 16 362 грн. 08 коп.

Вислухавши представника відповідача-позивача та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що між сторонами склалися цивільні правовідносини, позовні вимоги пов`язані з спорами, що виникають із кредитних договорів і до задоволення не підлягають, так як в судовому засіданні було встановлено, що відповідно до укладеного договору від 25.07.2016 року відповідач-позивач отримав у банку кредит у розмірі 300 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Згідно цього договору позичальник зобов`язаний відповідно графіку щомісячно здійснювати погашення кредиту та відсотків за користування кредитом, проте не виконував свої обов`язки належним чином і станом на 23.12.2019 року банк нарахував суму поточної заборгованості відповідача за кредитом в розмірі 14 399 грн. 13 коп., з яких: борг за простроченим тілом кредиту - 12 358 грн. 34 коп., за відсотками - 341 грн. 10 коп, нарахована пеня - 527 грн. 82 коп., заборгованість по судовим штрафам - 1 161 грн. 86 коп.

При цьому згідно розрахунків представника відповідача-позивача станом на 01.09.2020 року ОСОБА_1 сплачено банку 16 362 грн. 08 коп. хоча останній і

вважає, що не укладав кредитного договору, так як не підписував тарифів та умов і правил надання банківських послуг а в підписаній ним заяві-анкеті не вказано розміру відсотків за користування кредитом; що одночасне стягнення штрафу і пені є подвійною відповідальністю, а банк при укладенні кредитного договору ввів його в оману щодо

обставин, які мають істотне значення.

Вказані обставини були встановлені з пояснень представника та матеріалів справи і не були оспорені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Суд бере до уваги, що умови спірного договору приєднання розроблялися банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Позивачем на підтвердження позовних вимог надано копію Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 23), витяг з тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна 30 днів пільгового періоду», «Універсальна 55 днів пільгового періоду» та «Універсальна Сонтракт» (а.с. 24-25) та витяг з Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 28-56).

Разом з тим, на думку суду, вказані документи не підтверджують наявність між сторонами кредитних відносин та наявність заборгованості в об`ємі визначеному банком, оскільки витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача, а анкета-заява, підписана відповідачем, не містить умов кредитування, строків дії договору, відсоткової ставки, тощо.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

При цьому, у заяві позичальника від 25.07.2016 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить крім тіла кредиту, стягнути відсотки, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.

При цьому позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилається на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку як на невід`ємні частини спірного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення та інші умови.

Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в Анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).

Отже, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді відсотків, неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив, а тому суд їх не розглядає

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12.05.1991 р. № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-XIIспоживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому, на думку суду підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк відсутні.

Вказаний правовий висновок, викладено в Постанові Великої палати Верховного суду від 03.07.2019 р. у справі №342/180/17, який відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України враховується судом у даному випадку при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

З огляду на зазначене, суд вважає що вимоги про стягнення нарахованих станом на 23.12.2019 року заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 341,10 грн., заборгованості за пенею в сумі 527,82 грн. і штрафу в сумі 1 161,86 грн. задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, суд зазначає наступне.

З розрахунків, наданих сторонами вбачається, що позивачем-відповідачем в судовому засіданні після уточнення позовних вимог підтримано вимогу про стягнення тіла кредиту, не сплаченого станом на 23.12.2019 року в сумі 12 358,34 грн. в той час, як під час розгляду спору відповідачем-позивачем станом на 01.09.2020 року сплачено 16 362 грн. 08 коп. Вказані розрахунки не були оспореними та спростованими в судовому засіданні.

Тому, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні первісного позову про стягнення кредитної заборгованості, яка виникла у ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приватбанк» станом на 23.12.2019 року в повному обсязі.

Крім того, суд бере до уваги і вимоги ст. 230 ЦК України, на порушення якої при укладенні кредитного договору посилається відповідач-позивач в зустрічній позовній заяві, а також те, що в судовому засіданні не було надано доказів навмисності дій банку, вчинених з метою введення другої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення і тому вважає необхідним відмовити і в задоволенні зустрічного позову.

Судові витрати суд вважає необхідним розподілити згідно вимог ст.141 ЦПК України.

На підставі вище наведеного, керуючись: ст.ст. 2-5, 76-80, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст. 42 Конституції України, ст.ст. 207, 526, 549, 551, 626, 628, 638, 633, 634, 638, 1048, 1054, 1055, 10561 ЦК України, ст. ст. 1, 11 Закону України від 12.05.1991 р. № 1023-XII«Про захист прав споживачів»;

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживача відмовити.

Повний текст рішення виготовлено 11.09.2020 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Стеценко В. А.