Постанова

Іменем України

16 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 643/13545/16-ц

провадження № 61-35951св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М., Жданової В. С., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поляк Дмитро Васильович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ліпінська Ілона Едуардівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Саварінська Наталія Віторівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2017 року у складі судді Скотар А. Ю. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Коваленко І. П., Сащенка І. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та з урахуванням уточненої позовної заяви просив: визнати недійсним виданий 18 січня 2013 року дублікат договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 грудня 2009 року; скасувати проведену 16 липня 2013 року за ОСОБА_3 державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0, 0588 га, надану для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:003:0160; визнати недійсним укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки від 20 серпня 2013 року та скасувати проведену 20 серпня 2013 року реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_4 ; визнати недійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 03 листопада 2015 року та скасувати проведену 03 листопада 2015 року державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за ОСОБА_5 .

В обґрунтування позову зазначав, що 18 лютого 2011 року між ним та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І., за умовами якого ОСОБА_2 і ОСОБА_3 отримали в позику 34 800 доларів США та зобов`язалися повернути вказану суму у строк до 18 серпня 2011 року відповідно до графіку, встановленого пунктом 1 договору.

Того ж дня, у забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором, між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлові приміщення № 1, № 2 в будинку АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , а також земельна ділянка № НОМЕР_1 , АДРЕСА_4 .

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь в рахунок погашення заборгованості за договором позики борг в сумі 473 761,50 грн, проценти в сумі 125 562,59 грн, три проценти річних в сумі 40 648,73 грн, неустойку в сумі 473 761,50 грн, а також судові витрати в сумі 3 654 грн. Вказане рішення набрало законної сили.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2016 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за договором позики від 18 лютого 2011 року у розмірі 7 376 705 грн звернуто стягнення на вищевказані нежитлові приміщення шляхом застосування процедури продажу, передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Звернуто стягнення на п`ятий предмет іпотеки - земельну ділянку площею 0, 0588 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ) виявилося неможливо, оскільки у порушення умов договору іпотеки та вимог статті 9 Закону України «Про іпотеку» на підставі незаконно отриманого дублікату договору купівлі-продажу 20 серпня 2013 року ОСОБА_3 відчужила цю земельну ділянку на користь ОСОБА_4 , який в свою чергу 03 листопада 2015 року продав її ОСОБА_5 .

Оскільки предмет іпотеки був незаконно відчужений іпотекодавцем без згоди іпотекодержателя, ОСОБА_1 на підставі частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку» просив позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що на час укладення договору купівлі-продажу від 20 серпня 2013 року запис про обтяження права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку з державних реєстрів було виключено на підставі постанови Господарського суду Харківської області від 20 липня 2011 року про визнання фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 банкрутом, вказане судове рішення скасовано не було, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2017 року і постанову Апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування касаційної скарги зазначав, що він не надавав ОСОБА_3 як іпотекодавцю згоду на відчуження предмета іпотеки ОСОБА_4 , а також не надавав таку згоду на відчуження земельної ділянки ОСОБА_5 , тому оскаржувані договори купівлі-продажу земельної ділянки, які є предметом іпотеки, в силу пункту 7 іпотечного договору та положень частини третьої статті 9 та частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку» є незаконними та підлягають визнанню недійсними.

Висновки судів про те, що записи про іпотеку були погашені 13 серпня 2013 року на підставі постанови Господарського суду Харківської області від 20 липня 2011 року не відповідають дійсності, оскільки зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що визнавши фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 банкрутом, господарський суд скасував лише накладені на її майно арешти, а не записи про іпотеку. Жодної згадки про спірну земельну ділянку у вказаній постанови господарського суду немає.

Та обставина, що 28 липня 2011 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_6 спірну земельну ділянку, не має значення при вирішенні спору, оскільки він як іпотекодержатель надав згоду на укладення такого договору.

Рух справи в суді касаційної інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Московського районного суду Харківської області.

16 липня 2018 року справа № 643/13545/16-ц надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

ОСОБА_5 направила відзив на касаційну скаргу, в якій просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.

Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 18 лютого 2011 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 договір позики, за умовами якого позивач передав, а відповідачі прийняли солідарно у власність 34 800 доларів США, які зобов`язалися повернути в порядку та у строки відповідно до умов пункту 1 договору, а саме: по 8 000 доларів США не пізніше 18 числа кожного місяця в період з моменту укладення договору по 18 липня 2011 року і 30 800 доларів США в термін до 18 серпня 2011 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зобов`язань за вищевказаним договором позики того ж дня вони уклали з ОСОБА_1 іпотечний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали позивачу в іпотеку чотири нежитлових приміщення, які не є предметом даного позову, та земельну ділянку площею 0, 0588 га, надану для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на праві власності.

Згідно з пунктом 6 іпотечного договору іпотекодержателю передаються правовстановлюючі документи та технічна документація на предмет іпотеки.

Відомості про обтяження вказаного майна іпотекою були внесені і зареєстровані приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. в Державному реєстрі іпотек, про що виданий Витяг про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек за № 30375964 від 18 лютого 2011 року.

За домовленістю сторін на підставі статті 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв`язку з посвідченням іпотечного договору приватним нотаріусом Малаховою Г. І. було накладено заборону відчуження на всі п`ять предметів іпотеки.

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належним чином зобов`язання з повернення позивачу боргу в повному не виконали.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за користування позикою борг в сумі 473 761,50 грн, проценти в сумі 125 562, 59 грн, три проценти річних в сумі 40 648,73 грн, неустойку в сумі 473 761,50 грн, вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2016 року визначено суму заборгованості боржників ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 перед стягувачем ОСОБА_1 за договором позики від 18 лютого 2011 року за період з 28 липня 2014 року по 19 червня 2015 року: по процентам, згідно облікової ставки НБУ за цей період часу - 5 141 доларів США; три проценти річних від простроченої поверненням суми позики - 803 доларів США; неустойка - 293 000 доларів США, а всього 299 344 долари США, що на день ухвалення рішення відповідно за курсом НБУ еквівалентно 6 384 754, 28 грн. В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 18 лютого 2011 року, стягнутої заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 26 січня 2015 року в сумі 991 951, 30 грн, та заборгованості, яка виникла за період з 28 липня 2014 року по 19 червня 2015 року в сумі 299 344 доларів США, що еквівалентно 6 384 754, 28 грн, а в загальному розмірі 7 376 705,58 грн, звернуто стягнення на чотири предмета іпотеки - чотири нежитлові приміщення з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації 31 568 грн, шляхом застосування визначеної статтею 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу, шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_1 права на продаж предметів іпотеки будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд за вищевказаною початковою ціною.

Надано ОСОБА_1 право пред`являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, передати предмети іпотеки на період до їх реалізації за визначеною статтею 38 «Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу в управління ОСОБА_1 . Звільнено від майна ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказані нежитлові приміщення.

Встановлено, що спірна земельна ділянка площею 0,0588 га, розташована за адресою: АДРЕСА_5 », ділянка № НОМЕР_1 , квартал 7) входила у склад об`єктів нерухомого майна, які були предметом іпотеки за договором іпотеки від 18 лютого 2011 року, проте позовних вимог про звернення стягнення на вказану земельну ділянку ОСОБА_1 не заявляв.

ОСОБА_3 набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 2009 року.

Постановою Господарського суду Харківської області від 20 липня 2011 року фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Скасовано всі арешти, що накладені на майно боржника та інші обтяження щодо розпорядження майном боржника.

28 липня 2011 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_6 ( АДРЕСА_7 ). ОСОБА_1 як іпотекодержатель надав згоду на укладення цього договору.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, запис про іпотеку земельної ділянки площею 0, 0588 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ) погашено 20 серпня 2013 року на підставі рішення реєстратора від 13 серпня 2013 року за постановою Господарського суду Харківської області від 20 липня 2011 року у справі № 5023/5853/11.

18 січня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Саварінської Н. В. із заявою про видачу дубліката договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 грудня 2009 року за реєстровим № 3562 у зв`язку з втратою оригіналу.

Цього ж дня нотаріус видала ОСОБА_3 дублікат вказаного договору.

20 серпня 2013 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу вищезазначеної спірної земельної ділянки.

З матеріалів нотаріально справи, наданої приватним нотаріусом Ліпінською І. Е., вбачається, що згідно витягів з Державного реєстру обмежень нерухомого майна, Державного реєстру про зареєстровані речові права, Державного земельного кадастру, при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 серпня 2013 року будь-які обмеження відсутні, земельна ділянка під забороною відчуження (арештом) не перебувала.

03 листопада 2015 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_5 , договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки.

Згідно копій матеріалів нотаріальної справи, наданої суду приватним нотаріусом Поляк Д. В., при укладенні договору купівлі-продажу від 03 листопада 2015 року нотаріусом зроблено витяги за результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Так, відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно відсутні, відомості з єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відсутні, відомості з державного реєстру іпотек відсутні.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо вимог про визнання недійсним дубліката договору купівлі-продажу

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_3 незаконно отримала дублікат договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16 грудня 2009 року, оскільки не втрачала його оригінал та він не був зіпсований, вона власноруч передала його іпотекодержателю після укладення договору іпотеки разом зі всіма правовстановлюючими документами та технічною документацією.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (частина перша статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на момент звернення до суду з позовом, та статті 15, 16 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦПК України в редакції, чинній на момент звернення до суду із позовом, суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (частина друга статті 16 ЦК України).

За змістом частин другої, третьої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Нормами цивільного законодавства передбачений спосіб захисту цивільних прав та інтересів, зокрема й шляхом визнання правочину недійсним, правові засади для застосування якого врегульовані приписами статей 215-236 ЦК України.

Правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

За положеннями частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто відповідно до вищевказаних норм ЦК України недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Договір як документ, а також дублікат чи копії такого документу не можуть бути визнані недійсними.

Згідно зі статтею 53 Закону України «Про нотаріат» у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п`ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа. Видача дубліката втраченого або зіпсованого документа здійснюється державним нотаріальним архівом. До передачі в архів примірників документів, посвідчених або зданих нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, дублікат втраченого або зіпсованого документа видається відповідно нотаріусом чи посадовою особою виконавчого комітету за місцем його зберігання.

Аналогічні положення містяться і в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (пункт 1.1. глави 22), затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, чинному на момент виникнення спірних правовідносин.

Отже дублікатом є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин.

Таким чином, оспорюваний дублікат договору, який повністю відповідає оригіналу, не має самостійного значення і сили правочину, оскільки його видання не встановлює, не змінює і не припиняє цивільних прав та обов`язків, а є документом, який лише дублює, відтворює зміст договору, та не може порушувати права позивача. Тому можливості визнання його судом недійсним у зв`язку з недотриманням Приватним нотаріусом встановленої процедури його видачі визначеної статтею 53 Закону України «Про нотаріат» та Порядком жодним законом не передбачено.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 161/3245/15-ц (провадження № 14-321цс18).

Враховуючи викладене, правильними є висновки судів про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсним виданого 18 січня 2013 року дубліката договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12 грудня 2009 року.

Щодо вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом.

Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно з частиною третьою статті 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про іпотеку» правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 як іпотекодержатель має право на захист своїх порушених прав шляхом звернення з вимогою про визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна, яке є предметом іпотечного договору.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України). Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Таким чином, розпоряджатись майном може тільки власник.

Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що на час їх укладення запис про обтяження права власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку з державних реєстрів було виключено на підставі постанови Господарського суду Харківської області від 20 липня 2011 року про визнання фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 банкрутом, вказане судове рішення скасовано не було, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Однак, суди не врахували, що ОСОБА_3 на момент укладення 20 серпня 2013 року з ОСОБА_4 договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 0588 га, наданої для ведення садівництва, кадастровий номер :08:003:0160, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , не була власником цієї земельної ділянки, оскільки згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 липня 2011 року продала її ОСОБА_6 за згодою іпотекодержателя ОСОБА_1 .

Відтак, оскільки на момент укладення ОСОБА_3 з ОСОБА_4 договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки вона не була її власником, вказаний правочин укладений з порушенням вимог законодавства, зокрема статті 658 ЦК України, тому в силі приписів статей 203, 215 ЦК України є недійсним.

Як наслідок, договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 0588 га, наданої для ведення садівництва, кадастровий номер :08:003:0160, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 03 листопада 2015 року, також підлягає визнанню недійсним.

Оскільки спірні договори купівлі-продажу є недійсними, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування правових наслідків недійсності правочинів шляхом скасування державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_3 , проведеної 16 липня 2013 року, за ОСОБА_4 , проведеної 20 серпня 2013 року, та державної реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_5 , проведеної 03 листопада 2015 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, однак апеляційним судом та судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2017 року та постанова Апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог. В іншій частині оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням касаційної скарги ОСОБА_1 та ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, з відповідачів на його користь підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, сплачений за подання позовної заяви у розмірі 1 280, 00 грн, апеляційної скарги у розмірі 1 408, 00 грн, та касаційної скарги у розмірі 2 560, 00 грн, що в загальному розмірі становить 5 248, 00 грн, а саме по 1 312 грн з кожного.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2018 року в частині вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Поляк Дмитро Васильович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ліпінська Ілона Едуардівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Саварінська Наталія Вікторівна про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності задовольнити.

Визнати недійсним укладений 20 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 0588 га, наданої для ведення садівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:003:0160, посвідчений 20 серпня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ліпінською Ілоною Едуардівною за реєстровим № 967.

Визнати недійсним укладений 03 листопада 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0, 0588 га, наданої для ведення садівництва, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:003:0160, посвідчений 03 листопада 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поляком Дмитром Васильовичем за реєстровим № 2585.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0, 0588 га, надану для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:003:0160 (витяг про реєстрацію права власності - 8098971; реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 01; номер запису про право власності - 2149343).

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0, 0588 га, надану для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:003:0160 (номер запису про право власності - 2178467; реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 01; підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 липня 2013 року 13:36:29 за індексним номером 5144521).

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею. 0, 0588 га, надану для ведення садівництва, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :08:003:0160 (номер запису про право власності - 2178467; реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 01; підстава внесення запису - рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Поляка Дмитра Васильовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 листопада 2015 року за індексним номером 25799562).

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг по 1 312 грн грн з кожного.

В іншій частині рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 02 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. О. Кузнєцов

СуддіВ. М. Ігнатенко В. С. Жданова

В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов