Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Іванова А.П.,

за участі секретаря судового засідання Боти О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Ужгород цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

23.11.2017 позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява обґрунтована тим, що між Публічним акціонерним товариством «АЛЬФА-БАНК» та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №500919011 від 28 жовтня 2013 року на суму 11500 грн. 30.09.2014 між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» було укладено Договір факторингу, відповідно до умов якого до ТОВ «Дата Майнінг Груп» перейшло право грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором №500919011 від 28 жовтня 2013 року. 10.10.2016 між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» укладено Договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ у відповідності до умов якого ТОВ «Дата Майнінг Груп» відступило позивачу належне йому право вимоги до відповідачки в сумі 28155, 33 грн., з яких: 11060,69 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 10894,64 грн. - заборгованість за процентами та комісією; 6200 грн. - пеня, штраф, неустойка. Відповідачка не виконала свого обов`язку щодо повернення кредиту в строки, передбачені кредитним договором, а тому має непогашену заборгованість перед позивачем ТОВ «ФК» ЄАПБ» за кредитним договором №500919011 від 28 жовтня 2013 року.

Згідно зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 14.07.2017, відповідачка ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_2 , прізвище після одруження дружини ОСОБА_3 .

В судове засідання представник позивача ТОВ «ФК» ЄАПБ» не з`явився, однак подав до суду клопотання від 13.07.2020 про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримують, щодо ухвалення заочного рішення не заперечують.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_4 та (або) її представник не з`явилися, про місце, час та дату судового засідання відповідачка була повідомлена належним чином. В матеріалах справи наявне заперечення на позовну заяву про стягнення боргу від 20.06.2018, в яких представник відповідачки адвокат Ракущинець А.А. зазначив, що позивачем не додано доказів видачі кредиту та доказів набуття новим кредитором права вимоги до боржника. Акцентує увагу на тому, що позивач надає договір факторингу від 30.09.2014, укладений між ПАТ «Альфа-банк» та ТОВ «Дата майнінг груп», а також договір факторингу від 10.10.2016між і «Дата майнінг груп» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», однак в жодному договір не зазначено ідентифікаційна дані відповідача у справі. У той же час, доказом набуття позивачем права вимоги до відповідача до матеріалів справи надано Витяг з Додатку № 1-1 до договору факторингу № 2016-1 за підписом ОСОБА_5 , хоч відповідно до довіреності від 01.12.2016 такі права останньому не надано, відтак такий документ за підписом представника не може свідчити набуття позивачем права вимоги відповідача. Крім того посилаючись на рішення Верховного суду представник відповідачки вважає, що не підлягає до стягнення з позичальника комісія, пов`язана з кредитними послугами банку з тих підстав, що умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону є нікчемною. Окрім того, оскільки сплата боргу передбачалась частинами, відповідач просить застосувати наслідки спливу позовної давності до всіх нарахувань, що виникли після 23.11.2014. Також зазначив, що договором передбачено застосування 2 штрафних санкцій 50 грн. та 150 грн., тоді як подвійна відповідальність заборонена Законом, тому застосування можливе лише однієї штрафної санкції.

На вказані заперечення представником позивача надано відповідь на відзив від 09.07.2018, в якій останній просить залишити відзив (заперечення) відповідачки без розгляду та задоволення, оскільки такий не містить доказів, які б мали істотне значення для вирішення справи.

З огляду на те, що сторонами по справі висловлено свою правову позицію у запереченнях (відзиві) та відповіді на відзив, враховуючи, що дана цивільна справа перебуває на розгляді з 23.11.2017, судом надано можливість сторонам подати докази по справі для обґрунтування висловлених позицій, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів без участі сторін.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

За приписом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 ст. 13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та відповідачкою ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №500919011 від 28 жовтня 2013 року за умовами якого банк надав позичальнику суму кредиту в розмірі 11500 грн. з процентною ставкою 12,99 % річних на строк до 29.10.2016.

Згідно з п. 2.4 вказаного договору кредит надається позичальнику шляхом безготівкового перерахування; п. 2.8. вказаного договору передбачена комісійна винагорода банку за управління грошовими коштами 2,40 % від суми кредиту, за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування 1,8 % від суми переказу; прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунках в касах банку - 35 і 10 грн. Пунктом 4 кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язується за повне або часткове прострочення повернення Кредиту та/або сплати процентів за користування ним та /або інших платежів, сплата яких передбачена цим договором, сплатити банку штраф у сумі 50 грн. за кожний прострочений платіж, який триває від 1 до 4 календарних днів та 150 грн. за кожний випадок допущення простроченого платежу (від 5 і більше календарних днів).

30.09.2014 між ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та ТОВ «Дата Майнінг Груп» було укладено Договір факторингу, відповідно до умов якого до ТОВ «Дата Майнінг Груп» перейшло право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами.

10.10.2016 між ТОВ «Дата Майнінг Груп» та позивачем ТОВ «ФК» ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ у відповідності до умов якого ТОВ «Дата Майнінг Груп» відступило позивачу належне йому право вимоги до боржників за кредитними договорами, перелік яких містяться в Додатку №1-1 до Договору.

Відповідно до Витягу з Додатку № 1-1 до Договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016 ХАРАКТЕРИСТИКИ ПРАВА ВИМОГИ, ПЕРЕДАНИХ ФАКТОРУ КЛІЄНТОМ ЗА ДОГОВОРОМ ТА БОРЖНИКІВ ЗА ОСНОВНИМИ ДОГОВОРАМИ позивач ТОВ «ФК» ЄАПБ» набув права грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором №500919011 від 28 жовтня 2013 року в сумі 28155,33 грн., з яких: 11060,69 грн. - заборгованість за основною сумою боргу; 10894,64 грн. - заборгованість за процентами та комісією; 6200 грн. - пеня, штраф, неустойка. Вказана інформація наявна також й у копії Витягу з Додатку № 1-1 до Договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016, доданого представником позивача до відповіді на відзив, де за номером 19951 фігурує кредитний договір №500919011 від 28 жовтня 2013 року ОСОБА_1 .

На виконання умов Договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10-2016 на адресу відповідачки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) ТОВ Дата Майнінг Груп» направлено повідомлення від 19.10.2016 про відступлення права вимоги позивачу ТОВ «ФК» ЄАПБ». Останнім, в свою чергу, направлено повідомлення про погашення заборгованості від 24.10.2016 за кредитним договором №500919011 від 28 жовтня 2013 року.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. 2. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. 3. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Згідно з правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 «...боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі».

З наданого суду розрахунку заборгованості за кредитом у гривні (номер кредитного договору №500919011 від 28 жовтня 2013 року, позичальник ОСОБА_1 ) вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 має непогашену в сумі 28155,33 грн., з яких: 11060,69 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 3251,37 грн. - заборгованість за відсотками; 7643,27 грн. заборгованість за комісією; 6200 грн. штраф; 0 грн. - пеня.

При цьому за вказаним розрахунком остання сплата заборгованості за кредитним договором сплачувалася 21.01.2014 та 11.03.2014.

Щодо твердження представника відповідача, яке міститься в запереченнях від 20.06.2018, про не доведення факту видачу кредиту - надання позики відповідачці ОСОБА_1 суд зазначає, що вказане спростовується наступним.

Пункт 2.4. розглядуваного кредитного договору, згідно з якого сторони узгодили, що кредитний договір надається позичальнику шляхом безготівкового перерахування.

Підтвердженням про надання грошових коштів відповідачці ОСОБА_1 може слугувати розрахунку заборгованості за кредитом у гривні (номер кредитного договору №500919011 від 28 жовтня 2013 року, позичальник ОСОБА_1 ), де зафіксовано, що остання здійснювала погашення заборгованості 21.01.2014 та 11.03.2014.

З цих підстав суд не погоджується з доводами відповідача щодо відсутності підпису позичальник на документах про отримання кредиту у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Щодо твердження представника відповідача, яке міститься в запереченнях від 20.06.2018, про відсутність доказів набуття новим кредитором права вимоги до боржника з тих підстав, що в жодному договорі не зазначено ідентифікаційні дані відповідача у справі суд зазначає, що вказане спростовується наступним.

Договором факторингу від 30.09.2014, Додатковою угодою № 1 до Договору факторингу від 30.03.2014 Договором факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.12.2016, копією Витягу з Додатку № 1-1 до договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10.10.2016.

Щодо твердження представника відповідача, яке міститься в запереченнях від 20.06.2018, про застосування позовної давності до всіх нарахувань, здійснених після 23.11.2014, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 2.3 кредитного договору №500919011 від 28 жовтня 2013 року дата остаточного кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій 29.10.2016.

Згідно з даних АСДС «Д-3» з розглядуваним позовом позивач звернувся до суду 23.11.2017.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦК України За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Враховуючи те, що строк виконання зобов`язання, згідно з п. 2.3 кредитного договору визначений до 29.10.2016, то саме від цієї дати слід вираховувати трирічний строк позовної давності.

З огляду на вказане, заявлена представником відповідачки вимога про застосування позовної давності до всіх нарахувань, здійснених за кредитним договором після 23.11.2014, не підлягає до задоволення.

Щодо твердження представника відповідача, яке міститься в запереченнях від 20.06.2018, про нарахування комісій банком, суд виходить із наступного.

Пунктом 2.8. кредитного договору №500919011 від 28 жовтня 2013 року передбачена комісійна винагорода банку за управління грошовими коштами 2,40 % від суми кредиту, за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування 1,8 % від суми переказу; прийняття готівкових коштів з перерахунком для зарахування на рахунках в касах банку - 35 і 10 грн.

За умовами кредитного договору від 23.10.2013 банк надав позичальнику кредит на власні потреби (споживчі цілі), особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України N 3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про те, що положення 2.8. розглядуваного кредитного договору від 23.10.2014 про сплату позичальником на користь банку комісії не відповідає вимогам закону, оскільки вказаний платіж є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.

Такий правовий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) та постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі № 484/1647/16-ц (провадження № 61-26678св18).

Щодо стягнення штрафу за невиконання умов договору, суд виходить з наступного.

Пунктом 4 розглядуваного кредитного договору визначено, що позичальник зобов`язується за повне або часткове прострочення повернення Кредиту та/або сплати процентів за користування ним та /або інших платежів, сплата яких передбачена цим договором, сплатити банку штраф у сумі 50 грн. за кожний прострочений платіж, який триває від 1 до 4 календарних днів та додатково 150 грн. за кожний випадок допущення простроченого платежу (від 5 і більше календарних днів).

Доданим до справи розрахунком заборгованості за кредитом у гривні (номер кредитного договору №500919011 від 28 жовтня 2013 року, позичальник ОСОБА_1 ) підтверджується факт прострочення відповідачем платежів. При цьому за вказаним розрахунком остання сплата заборгованості за кредитним договором сплачувалася 21.01.2014 та 11.03.2014.

Вказана обставина відповідачкою та її представником не спростована.

Свобода договору є одним з основоположних принципів сучасного права. Так, наприклад у ч. 1 ст. 627 ЦК України зазначено, що сторони відповідно до ст. 6 цього Кодексу є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, укладаючи договір, сторони вільні у виборі умов, тож визначають їх на власний розсуд і за взаємною згодою, обираючи порядок розрахунків і платежів.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або на законі та які полягають у позбавленні його певних прав, або в заміні невиконання обов`язку новим, або в покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності відбувається, зокрема, у разі стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання.

Натомість згідно зі ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за те саме правопорушення.

Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за те саме порушення (наприклад, порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором), на думку багатьох суддів, свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у ст. 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за те саме порушення.

Тож, матеріалами справи не підтверджують доводи представника відповідачки щодо подвійного накладення на відповідачку штрафних санкції, а тому заявлене твердження представника відповідача не підлягає до застосування.

Згідно зі статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Стаття 629 ЦК України вказує, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно з ч.2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

В порушення чинного законодавства відповідач не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором.

Згідно з ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Крім того, Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором ст. 612 Цивільного кодексу.

Згідно з ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

З`ясувавши повно і всебічно обставини справи, перевіривши їх доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі та укладеному договорі і підлягають до часткового задоволення, зокрема в частині стягнення боргу в сумі 20512,06 грн., з яких: 11060,69 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 3251,37 грн. - заборгованість за відсотками; 6200 грн. штраф.

Суд вирішує питання стягнення судового збору відповідно до приписів ст.141 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 526,527,530,554, 555, 625, 629, 1054 ЦК України, ст.ст. 13, 76, 89, 141, 280, 282, 284, 289 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», юридична адреса: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30 () суму заборгованості за кредитним договором №500919011 від 28 жовтня 2013 року в сумі 20512 /двадцять тисяч п`ятсот дванадцять/ гривень 06 копійок, з яких: 11060,69 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 3251,37 грн. - заборгованість за відсотками; 6200 грн. штраф.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканки АДРЕСА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», юридична адреса: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30 () сплачений позивачем судовий збір у сумі 1600 /одна тисяча шістсот/ гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду А.П. Іванов