Справа№329/724/20
РІШЕННЯ

МЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року смт Чернігівка

Чернігівський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Проценко А.М.,

за участю секретаря Сивак В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Костянтинівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті матері, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що настала ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Шахтарськ Донецької області.

В заяві вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Шахтарськ Донецької області померла його матір, причиною смерті є хронічна серцево-судинна недостатність.

14.04.2020 р. відділом ЗАГС Шахтарського міськрайонного управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки видане свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 . Необхідно звернути увагу, що вказаний орган є нелегітимним.

Для отримання свідоцтва про смерть українського зразка заявник звернувся до Костянтинівського районноговідділу реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), де йому було відмовлено у його видачі та роз`яснено, що державну реєстрацію смерті на території України провести неможливо, оскільки документи, що підтверджують факт реєстрації смерті видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Зазначене місце смерті (м. Шахтарськ) є тимчасово окупованою територією України відповідно до постанови Верховної ради України від 17.03.2015 №254-VІІІ «Про визнання окремих районів міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями».

У зв`язку із зазначеним заявник вимушений звернутись до суду з заявою, оскільки встановити факт смерті особи на окупованій території в позасудовому порядку неможливо. Встановлення факту смерті ОСОБА_2 необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть у відповідності до закону.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, заяву підтримав та просив задовольнити.

Представник заінтересованої особи, Костянтинівського районноговідділу реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), в судове засідання не з`явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, проти задоволення заяви не заперечував.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо, відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

У зв`язку з цим на підставі ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу.

Суд, вивчивши матеріали справи та надані документи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, у відповідності до ст. 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження.

Відповідно до ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

За результатами дослідження матеріалів даної справи судом встановлено наступні обставини.

Заявник є сином ОСОБА_2 , що підтверджується його свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 17.07.1957 р., де ОСОБА_2 вказана як його матір.

Надані заявником лікарське свідоцтво про смерть, довідка про причини смерті, свідоцтво захоронення, видані закладами та установами, що знаходяться на окупованій території, не відповідають формі, затвердженій в установленому законодавством України порядку, в зв`язку з нижченаведеним.

Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст. 13 цього ж Закону тимчасово окупована територія України є її невід`ємною частиною.

Постановою Верховної ради України від 17.03.2015 №254-VІІІ «Про визнання окремих районів міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», м. Шахтарськ на сьогодні визнано тимчасово окупованою територією.

За таких підстав дані документи видані на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, не відповідають вимогам чинного законодавства та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті, у зв`язку з чим заявнику Костянтинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), відмовлено у здійсненні реєстрації факту смерті ОСОБА_2 .

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

У відповідності до ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті; державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства Юстиції України 18 жовтня 2010 року №52/5 (з відповідними змінами та доповненнями) підставою для проведення державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 №545, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Оцінюючи вказані документи, які видані установами, що розташовані на тимчасово окупованій території, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст. 3,8,9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини у справах «Кіпр проти Туреччини» та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]».

Враховуючи викладену практику Європейського суду з прав людини, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки») в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Таким чином, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення заяви, надані докази є достатніми та переконливими та вважає за необхідне заяву задовольнити.

Керуючись ст.ст. 315-319 ЦПК України, ст. 17, 19 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ст.ст. 9, 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Костянтинівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, задовольнити повністю.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки с. Лужани Кіцманського району Чернівецької області, громадянки України, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Шахтарськ Донецької області.

Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя А.М. Проценко