Справа №443/8/17
Провадження №2/443/399/20
РІШЕННЯ

іменем України

10 вересня 2020 року місто Жидачів

Жидачівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

при секретарі Кушнір М.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м.Жидачеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту приналежності правовстановлюючих документів та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

05.01.2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в якому просить: встановити факт приналежності свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 16 липня 1986 року, виданого на ім`я ОСОБА_3 її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 , що на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 16 липня 1586 року належав матері позивачки - ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що у АДРЕСА_1 розташований житловий будинок з господарськими спорудами, який на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 16 липня 198 6 року належав її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько позивачки ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті матері відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 . За життя мати не склала заповіту на майно.

Стверджує, що після смерті матері вона у встановлений законом шестимісячний термін до нотаріальних органів із заявою про прийняття спадщини не зверталася, однак фактично прийняла спадкове майно, оскільки займалася похоронами матері, користуюся належним їй житловим будинком та земельною ділянкою, тобто вчинила дії, які відповідно до вимог ст. 549 ЦК України у редакції 1964 року, чинного на час відкриття спадщини свідчать про прийняття спадщини. 19.02.2016 року вона зверталася до держаного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, однак під час перевірки поданих нею документів було встановлено, що є розбіжності у написанні прізвища матері, зазначеного у свідоцтві про право особистої власності на жилий будинок від 16 липня 1986 року та документах, які посвідчують особу. Зокрема, у вищевказаному свідоцтві про право власності її прізвище зазначено як « ОСОБА_5 », а правильним та фактичним написанням прізвища матері є « ОСОБА_6 ».

Постановою нотаріуса позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно у порядку спадкування за законом у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів та пропуском строків звернення на подання такої заяви. Дана обставина перешкоджає оформити право власності на спадкове майно.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 06.12.2017 року відкрито провадження у справі.

На підстав розпорядження керівника апарату Жидачівського районного суду Львівської області Особи В.М. №297 від 05 серпня 2020 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2020 року головуючим у справі призначено суддю Жидачівського районного суду Львівської області Сливку С.І.

Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Сливки С.І. від 10 серпня 2020 року справу прийнято до свого провадження та призначення до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Позивачка ОСОБА_1 у підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримала та надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 у підготовче судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої позов визнає, з наслідками визнання позову обізнаний, просить суд проводити розгляд справи без його участі.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги, наслідки визнання позову йому зрозумілі, визнання позову не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд відповідно до ч.4 ст.200, ст.206 ЦПК України, ухвалює судове рішення в підготовчому судовому засіданні.

Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 (а.с.17А), після смерті якої залишилося спадкове майно - житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 , що належав останній на праві власності, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності від 26.05.1986 року (а.с.13).

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_3 є її дочка - ОСОБА_1 та син - ОСОБА_2 .

Оскільки, ОСОБА_3 не залишила після смерті заповіту, її майно підлягає спадкуванню за законом.

19 лютого 2016 року ОСОБА_1 зверталася до Жидачівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на вказаний вище житловий будинок, однак, нотаріус Матусек В.В. відмовив заявниці, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спірний житловий будинок, про що свідчить постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 19.02.2016 року (а.с.18).

Крім того, матеріалами справи встановлено, що у свідоцтві про право власності на житловий будинок, вказано прізвище матері позивачки - ОСОБА_5 (а.с.12), а у свідоцтві про шлюб №37 (а.с.11), свідоцтві про народження № НОМЕР_2 (а.с.12) вказано ОСОБА_6 .

Відтак, вказана обставина є перешкодою для отримання позивачкою свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно у порядку спадкування після смерті її матері - ОСОБА_3 .

Визначаючись із заявленою вимогою про встановлення юридичного факту, а саме встановлення факту належності правовстановлюючого документу суд враховує наступне.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

В даному випадку встановлення факту належності правовстановлюючого документу необхідно позивачу для прийняття спадщини.

Окрім цього судом виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючого документу.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №5 «Про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з подальшими змінами) при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові надати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Таким чином, оскільки у судовому засіданні знайшов підтвердження факт того, що ОСОБА_3 та вказана у свідоцтві про право особистої власності від 26.05.1986 року « ОСОБА_3 » є одна і та ж особа, то заява про встановлення факту належності правовстановлюючого документу підлягає задоволенню.

Щодо права позивачки на спадкове майно після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд враховує наступне.

Статтею 346 ЦК України передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України Постанова №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України (16.01.2003р.), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1963 р.), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Як вбачається з матеріалів справи на час смерті ОСОБА_3 , тобто на час відкриття спадщини, був чинним ЦК Української РСР 1963 року, тому при вирішенні питання про прийняття ОСОБА_1 спадщини не нерухоме майно та визнання за нею права власності на це майно в порядку спадкування за законом необхідно керуватися ст. 549 ЦК Української РСР в якій зазначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

Судова колегія в цивільних справах Верховного Суду України в п.65 правових позицій від 01.12.97 «vd971201 » висловлених судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв`язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році роз`яснила, що відповідно до п. 1 ст. 549 ЦК Української РСР (1963 року) прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до вимог ст.ст. 524, 525, 526, ЦК Української РСР (1963 року), який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.

У відповідності до ст. 534 ЦК Української РСР (1963 року),кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не включаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Згідно з вимогами ст.ст. 548, 549 Української РСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини, або якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 фактично вступила в управління та володіння спадковим майном після смерті матері ОСОБА_3 , оскільки займалася похоронами матері, користувалась належним їй житловим будинком та земельною ділянкою.

Крім того, відповідно до ст.553 Української РСР (1963 року), вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Також, зважаючи на те, що відповідач не вчинив жодних дій, які свідчать про прийняття спадщини та визнав позов, спадкова справа не заводилась, останній вважається таким, що відмовився від спадщини. Інших спадкоємців немає.

У зв`язку з наведеним та у відповідності до роз`яснень Міністерства юстиції України від 21.02.2005 року №19-32/319щодо питання визначення належності майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця), суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 як спадкоємець за законом у відповідності до ст. 524 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року).

Щодо відсутності у позивача оригіналу правовстановлюючого документу на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 , виданого на підставі рішення виконкому Жидачівської міської ради народних депутатів №233 від 26.05.1986 року через що їй було нотаріусом відмовлено у відповідності до ст.1261 ЦК України, ст. 49 Закону України «Про нотаріат» у прийнятті документів, які не відповідають вимогам законодавства, суд враховує наступне.

Як убачається з матеріалів справи, через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, що підтверджується відмовою завідувача Жидачівської державної нотаріально контори Матусека В.В. від 19.02.2016 року, Вих.№113/02-31

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування.

На даний час виготовити (отримати) правовстановлюючі документи на вказане майно не можливо через смерть спадкодавця, оскільки його цивільна правоздатність, як фізичної особи, припинена у момент його смерті.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що відсутність оригіналів правовстановлюючих документів стала причиною неможливості оформлення спадкових документів на нерухоме майно згідно закону після смерті ОСОБА_3 в нотаріальній конторі.

На підставі вищевикладеного та враховуючи наявність перешкод для оформлення в нотаріальному порядку прав позивача на спадкове майно, суд дійшов висновку про необхідність захисту права позивача, як спадкоємця, шляхом визнання права власності останньої на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 .

Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач позов визнав, дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 82, 133, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Встановити факт приналежності свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 16 липня 1986 року, виданого на ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 , що на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 16 липня 1986 року належав ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 11 вересня 2020 року

Суддя С.І Сливка