Справа №705/3958/18
2/705/572/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 липня 2020 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі: головуючої-судді Білик О.В.

за участю секретаря судового засідання Щербакової Л.А

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, ОСОБА_3 , про порушення прав співжиття і недопустиму поведінку,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Уманського міськрайонного суду Черкаської області знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, ОСОБА_3 , про порушення прав співжиття і недопустиму поведінку.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 16.04.2020 (№ 73/20), проведено повторний автоматизований розподіл даної справи, оскільки суддю Уманського міськрайонного суду Черкаської області Мазуренко Ю.В. було відраховано зі штату суду у зв`язку з виходом у відставку з 10.04.2020.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 16.04.2020 дану цивільну справу було передано для розгляду судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області Білик О.В.. Ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області Білик О.В.. від 12.05.2020 справу прийнято до провадження судді.

У позові позивач ОСОБА_1 зазначає, що згідно Договору дарування від 29.08.2017 ОСОБА_3 стала суб`єктом майнових прав на частину будинку по АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 і ОСОБА_1 і знаходилася в спільному користуванні. Позивач вказує, що ОСОБА_3 , як співвласниця частини будинку продовжує спільні традиції, але члени її сім`ї не мають нарівні з нею таких прав, що вимагає додаткової угоди про їх вселення та співжиття. ОСОБА_3 не погоджується, що призводить до проблем з її чоловіком ОСОБА_2 , який привласнив майнові права записані на його дружину і руйнує їхнє майно і порушує правила співжиття. У позові позивач посилається на те, що реальні докази недопустимої поведінки «нападника» ОСОБА_2 знаходяться в матеріалах слідства Уманського відділу поліції, де відповідач «фігурант декількох статей КК України». На підставі вищевикладеного позивач просить суд заборонити ОСОБА_2 постійно чи тимчасово користуватися і перебувати в приміщеннях, що належать ОСОБА_3 і ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 . Визнати ОСОБА_2 небажаною особою в будинку по АДРЕСА_1 і заборонити наближатися до нього на відстань до 100 м. Також позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_2 відшкодувати нанесені збитки і шкоду та стягнути з відповідача судовий збір.

21.01.2019 на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказує, що він отримав тільки копію ухали суду від 14.12.2018 про прийняття справи до розгляду та відкриття загального позовного провадження. Однак копію позову з додатками протягом 15 днів, з дня отримання ухвали суду, він не отримував. Відповідач зазначає, що позов позивача ОСОБА_1 є безпідставним, він ніяким чином не порушував, не визнавав та не оспорював прав, свобод та законних інтересів позивача. Позовна вимога про відшкодування нанесених збитків і шкоди не містить посилання на те, в якому виді чи в якому розмірі позивач просить відшкодувати шкоду. Відповідач вказує, що позивач не надав жодного доказу на порушення його прав на співжиття, коли, при яких обставинах, у який спосіб, тощо. Відповідач вважає, що позовна заява ОСОБА_1 є незаконною та безпідставною, яка грубо порушує права, свободи та інтереси відповідача. Відповідач посилається на те, що позивач постійно і систематично подає до суду позовні заяви за відсутності предмета спору та підстав, що носить штучний характер (кожен позов має один і то й же предмет і об`єкт 1/6 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 ), що вказує на зловживання позивачем процесуальними правами. Тому, на підставі вищевикладеного, відповідач ОСОБА_2 просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , вжити заходи процесуального примусу до позивача за зловживання процесуальними правами та постановити ухвалу про стягнення з позивача штрафу у розмірі 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу адвоката за підготовку написання відзиву на апеляційну скаргу в розмірі 2000грн.

25.02.2019 позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь на відзив, в якій вказував, що відповідач не надав будь-яких доказів та правовстановлюючих документів. Також, позивач вказував, що відповідач створює протиправні перешкоди судочинству, тому позивач просив накласти на відповідача штраф.

17.05.2019 позивач ОСОБА_1 подав до суду відповідь «на позовний відзив і заперечення на клопотання від 21.01.2019р.».

26.06.2019 відповідач ОСОБА_2 на адресу суду подав заперечення, в якому вказував, що позов та відповідь на відзив ОСОБА_1 є необґрунтованими та безпідставними, такими, що не підлягають задоволенню.

15.10.2019 до суду надійшло пояснення від відповідача ОСОБА_2 та « ОСОБА_5 », у якому вони просять суд відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні позову в повному обсязі.

29.05.2020 до суду надійшло «заперечення/пояснення» від відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 , в якому вони вказують, що з вимогами позивача ОСОБА_1 не згодні, позивачем не подано до суду жодного доказу порушення його прав співжиття. Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 просять суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, вжити заходи процесуального примусу до позивача за зловживання процесуальними правами та постановити ухвалу про стягнення з позивача штрафу у розмірі 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу адвоката за підготовку написання відзиву на апеляційну скаргу в розмірі 2000грн.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав вимоги позову, посилаючись на обставини викладені в ньому та просив позов задоволити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 у судове засідання, будучи належним чином, відповідно до вимог ЦПК України, повідомленими про місце, дату та час проведення судового засідання у справі, -не з`явилися. Однак, неодноразово, у своїх заявах та поясненнях наданих до суду, вони просили розгляд справи проводити у їх відсутність.

Вислухавши пояснення позивача, врахувавши процесуальну позицію відповідача та третьої особи, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору дарування, що був укладений 27 травня 1994 року та посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-1577, ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_6 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який розташований на присадибній ділянці розміром 2035 кв.м.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, ОСОБА_3 , про порушення прав співжиття і недопустиму поведінку. Позивач просить суд заборонити ОСОБА_2 постійно чи тимчасово користуватися і перебувати в приміщеннях, що належать ОСОБА_3 і ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 . Визнати ОСОБА_2 небажаною особою в будинку по АДРЕСА_1 і заборонити наближатися до нього на відстань до 100 м. Також, позивач просить суд зобов`язати ОСОБА_2 відшкодувати нанесені збитки і шкоду та стягнути з відповідача судовий збір.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності ( ст. 355 ЦК України).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю ( ст. 356 ЦК України).

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно положень ст.13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою ст. 13 ЦК, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

В Житловому кодексі України вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку.

Право користування житловим приміщенням, в силу ст.405 ЦК України, зберігається не тільки за членами сім`ї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членом його сім`ї, у разі зміни самого власника. При цьому припинення цього права можливо лише у випадках передбачених ст. 406 ЦК України. Право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Крім того, відповідно до ст. 9 ч. 4 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Проте, позивачем не наведено доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематично порушує правила співжиття, натомість судом встановлено, що відповідач користується (проживає/перебуває) належною частиною будинку за згодою співвласника, зокрема своєї дружини - третьої особи ОСОБА_3 .

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Право кожного з подружжя на вибір місця свого проживання є конституційним правом людини, передбаченим ст. 33 ч. 1 Конституції.

Згідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Таким чином, судом не встановлено з наявних доказів в матеріалах справи, що відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди в користуванні частиною житлового будинку, позивач не надав суду доказів підтверджуючих обставини зазначені в позовній заяві, а відтак підстав для задоволення позовної вимоги про заборону відповідачу ОСОБА_2 постійно чи тимчасово користуватися і перебувати в приміщеннях, що належать ОСОБА_3 і ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 судом не встановлено.

Також, позивач ОСОБА_1 просив суд зобов`язати ОСОБА_2 відшкодувати нанесені збитки і шкоду. Одночасно, дана вимога не підтверджена належними та допустимими доказами, у тексті позовної заяви, так як і в її прохальній частині, відсутні відомості, стосовно того, кому та коли були нанесені збитки/шкода, вид шкоди/збитків, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, спосіб їх відшкодування, тощо.

В ЦК України міститься визначення поняття збитків, яке і покладається в основу дослідження його змісту. Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності збитків та їх розміру, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.

Юридична категорія збитки складається лише з тих, які виникають внаслідок порушення у межах цивільних чи інших правовідносин, уповноважений учасник яких має право вимагати від зобов`язаної особи відшкодування таких збитків.

Згідно зі ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Загальними умовами відповідальності за завдану шкоду є: наявність шкоди. За відсутності цього не виникають і самі деліктні зобов`язання. Наявність шкоди і її розміри доводить потерпілий; протиправність дій того, хто завдав шкоду.

За загальним правилом, шкода, заподіяна правомірними діями, відшкодуванню не підлягає, якщо інше не встановлене законом (до таких винятків відноситься, наприклад, відшкодування шкоди, заподіяної в стані крайньої необхідності); причинний зв`язок між протиправними діями правопорушника і шкодою, яка виникла. Для виникнення деліктних зобов`язань необхідний безпосередній причинний зв`язок між цими явищами, тобто протиправні дії повинні породжувати шкідливий результат ;- вина, того, хто завдав шкоду. « ОСОБА_7 » включає до свого складу майнову і моральну шкоду.

На підставі вищевикладеного, вимога позивача ОСОБА_1 щодо відшкодування нанесених збитків і шкоди не підлягає до задоволення.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Заходами, які можуть бути застосовані до кривдника на підставі обмежувального припису, є: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалої особи; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Видача обмежувального припису здійснюється шляхом ухвалення рішення суду у порядку окремого провадження, для цілей чого розділ IV ЦПК доповнено новою главою 13.

Доказами, що підтверджують дані обставини можуть бути матеріали якими підтверджується наявність провадження (кримінального чи про адміністративне правопорушення) щодо особи, яка вчинила домашнє насильство, винесення термінового заборонного припису, інформації про внесення відомостей до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства, роздруківки текстових повідомлень, копії заяви до поліції тощо.

Тому вимога позивача ОСОБА_1 про визнання відповідача ОСОБА_2 небажаною особою в будинку по АДРЕСА_1 і заборона наближатися до нього на відстань до 100 м задоволенню не підлягає.

Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини першої ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України таз посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування, відповідно до процедури врегульованої ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, ОСОБА_3 , про порушення прав співжиття і недопустиму поведінкуне підлягає до задоволення.

Одночасно, у заяві про вжиття заходів відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 просять суд визнати зловживання процесуальними правами дії ОСОБА_1 , що суперечать завданню цивільного судочинства та постановити ухвалу про стягнення штрафу з ОСОБА_1 у розмірі десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе обов`язки гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

Поняття справедливого судового розгляду передбачає можливість для особи бути вислуханою, а також необхідність перевірити точність її тверджень і співставити їх з матеріалами судової справи.

З аналізу норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом та потребою з боку держави регулювання доступу до суду.

Відповідно до ст. 44 ЦПК, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживання процесуальними правами визначається як дії, що суперечать завданню цивільного судочинства.

У судовому засіданні не знайшли свого підтвердження посилання відповідачів на зловживання процесуальними правами ОСОБА_1 та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Судові витрати це витрати, які несуть сторони, треті особи із самостійними вимогами у справах позовного провадження, заявники і заінтересовані особи в справах окремого провадження, стягувач і боржник у справах наказного провадження, за вчинення цивільних процесуальних дій, пов`язаних із розглядом справи в порядку цивільного судочинства. Частиною 1 статті 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду з відповідним позовом судовий збір не було сплачено, оскільки позивач є інвалідом першої групи, на підтвердження чого він надав копію пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 , серії НОМЕР_2 від 30.06.2016р., вид пенсії по інвалідності, інвалід першої групи загальне захворювання по зору. Документів на підтвердження факту понесених інших судових витрат позивачем ОСОБА_1 додано не було.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 19, 258, 259, 263-264, 274, 279, 280-288 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, ОСОБА_3 , про порушення прав співжиття і недопустиму поведінку відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Уманський міськрайонний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 30 липня 2020 року.

Суддя: О. В. Білик