Справа№592/1606/20
Провадження №2/592/1172/20

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м.Суми у складі: головуючого - судді Котенко О.А., за участю секретаря судового засідання Гуріної А.О., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Автомобільної школи Сумської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом і вимоги обґрунтовує тим, він наказом №38 о/с від 15.05.2017 року був прийнятий на роботу інструктором до Автомобільної школи Сумської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів, що підтверджується записом в трудовій книжці НОМЕР_1 . 05.06.2018 року він уклав з Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_4 , контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки. Наказом №131 від 05.06.2018 року його зараховано до списків особового складу частини, поставивши на всі види забезпечення, що підтверджено витягом з наказу. Наказом директора Автомобільної школи Сумської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів від 06.06.2018 року №54 о/с ОСОБА_1 був звільнений з роботи у зв`язку з вступом на військову службу за контрактом, на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України. Відповідно до частини третьої ст.119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України №189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Як слідує зі змісту частини третьої статті 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, передбачено, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Отже, його звільнення з посади є незаконним. Позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати протиправним та скасувати наказ директора Автомобільної школи Сумської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів від 06.06.2018 року №54 о/с про звільнення його з роботи у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом згідно п.3 ст.36 КЗпП України, поновити його на роботі в Автомобільній школі Сумської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів на посаді інструктора автошколи з 06.06.2018 року, стягнути з Автомобільної школи Сумської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів на його користь середній заробіток за час з моменту звільнення у розмірі 97783,50грн. на час подання позову.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 , та його представник ОСОБА_2 , позовні вимоги підтримали повністю з зазначених в позові підстав, просили суд їх задовольнити. Позивач ОСОБА_1 та його представник додатково пояснили, що в позовній заяві помилково зазначено про отримання позивачем копії наказу про звільнення в листопаді 2019 року. Він не отримував ні трудової книжки, ні наказу про звільнення, а також не знав про звільнення з автошколи. Він телефонував до автошколи в листопаді 2019 року, де йому повідомили про нібито його звільнення. В грудні 2019 року він звернувся до Центру надання вторинної правової допомоги, але документів про звільнення у нього не було. В січні 2020 року він звернувся до автошколи і йому видали на руки трудову книжку і копію наказу про звільнення. Під час проходження військової служби він лише тимчасово приїздив до м.Суми. В відповіді на відзив позивач зазначив, що початок перебігу строку, в межах якого він має право подати позовну заяву до суду про поновлення на роботі, починає свій відлік з дати отримання копії наказу про звільнення та трудової книжки, де зазначені підстави звільнення, а це сталося лише в січні 2020 року. Тобто, місячний строк звернення до суду ним не пропущений.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав. Наданий відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи, позивача було звільнено з роботи на підставі наказу №54 о/с від 06.06.2018 року в порядку п.3 ст.36 КЗпП України. Про порушення його прав позивач дізнався з рекомендованого листа у листопаді 2019 року, коли повернувся до м.Суми у зв`язку з проведеною ротацією військ, про що позивач зазначив в позовній заяві. Позовна заява була подана ним 05 лютого 2020 року, тобто з пропуском строку звернення до суду. Позивач з заявами чи клопотаннями про поновлення пропущеного строку (із зазначенням поважності причин такого пропуску) звернення до суду з позовом про поновлення на роботі не звертався. Просить в позові відмовити.
Ухвалою суду від 02.07.2020 року витребувана у військової частини НОМЕР_2 інформація, чи був відряджений до іншого населеного пункту ОСОБА_1 в період з 06.06.2018 року по 10.06.2018 року.
Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав:

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 з 15.05.2017 року перебував у трудових відносинах з Автомобільною школою Сумської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів, де працював інструктором, що підтверджується записом у трудовій книжці (а.с.5-8).

05.06.2018 року він уклав з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки (а.с.10-11).

Наказом №131 від 05.06.2018 року зарахований до списків особового складу частини НОМЕР_2 з 05.06.2018 року на посаду водія-кіномеханіка клубу військової частини НОМЕР_2 (а.с.12).

Після підписання контракту про проходження військової служби позивач ОСОБА_1 надав копію наказу та копію контракту адміністрації Автомобільної шкоди Сумської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів.

Наказом №54 о/с від 06.06.2018 року ОСОБА_1 був звільнений з Автомобільної школи Сумської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів згідно з п.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом (а.с.59).

Згідно з п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин 3 та 4 ст.119 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Зі змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.
Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», норми якого кореспондуються з «Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008), види військової служби визначено як: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.
За змістом ст. 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.
Тобто на час дії особливого періоду в Україні та кризової ситуації на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.
Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 131 /1449/16-ц; від 14 лютого 2018 року в справі № 727/2187/16-ц; від 20 лютого 2018 року у справі № 640/4439/16-ц; від 21 лютого2018 року у справі № 211/1546/16-ц; від 25 квітня 2018 року у справі № 205/1993/17, від 10 жовтня 2018 року у справі № 369/14205/17-ц.
Отже, рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президентом України не приймалось.
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Таким чином, оскільки позивач уклав контракт під час дії ситуації, що загрожує національній безпеці України, то він як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч.3 ст. 119 КЗпП України.
Зі змісту ст. 119 КЗпП України поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки за умови, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме під час мобілізації, на особливий період.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №127/10017/18.
Отже, роботодавець має право звільнити працівника у зв`язку з його призовом на військову службу, крім випадку призову під час мобілізації, на особливий період, коли за таким працівником зберігається місце роботи, посада, компенсується середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час призову. Застереження, закріплене у п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП та у ч.3 ст. 119 цього Кодексу щодо неможливості звільнення працівника, призваного під час мобілізації, на особливий період, не залежить від того, на строкову чи на інший вид військової служби призваний працівник.
За таких обставин наказ № 54 о/с від 06 червня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади інструктора за п.3 ст. 36 КЗпП України слід вважати незаконним.
Згідно з ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Згідно з п.7.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників у разі одержання трудової книжки у зв`язку із звільненням працівник розписується у особистій картці і у книзі обліку.

Допитана як свідок секретар автошколи ОСОБА_5 пояснила, що вона займається кадровими питаннями, видачею трудових книжок. В червні 2018 року ОСОБА_1 не став виходити на роботу, повідомив, що йде на військову службу і приніс контракт. В день звільнення вона надіслала ОСОБА_1 письмове повідомлення. Свідок ОСОБА_5 пояснила, що 08.06.2018 року ОСОБА_1 забрав трудову книжку, щодо наказу про звільнення, коли саме він був виданий позивачу не пам`ятає; ОСОБА_1 отримав трудову книжку без розписки про її отримання.

Згідно з відповіддю військової частини НОМЕР_2 на ухвалу суду від 02.07.2020 року ОСОБА_1 у період з 06.06.2018 року по 11.06.2018 року перебував в розташуванні військової частини НОМЕР_2 в м.Ромни.

Отже, показання свідка ОСОБА_5 щодо видачі трудової книжки позивачу 08.06.2018 року спростовуються письмовою інформацією військової частини НОМЕР_2 щодо перебування позивача 08.06.2018 року поза межами м.Суми в м.Ромни, і відповідно неможливістю отримання в цей час трудової книжки.

Відповідачем не були дотримані вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників щодо підпису працівника у особистій картці і у книзі обліку у разі одержання трудової книжки у зв`язку зі звільненням і не були надані належні та достовірні докази щодо дати отримання позивачем трудової книжки чи наказу про звільнення.

Лист Автомобільної школи від 06.06.2018 року, в якому повідомлявся позивач про звільнення з роботи не був вручений ОСОБА_1 (а.с.50, 64-65).

Наказ Сумського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_1 від 24.12.2019 року з питань поновлення на роботі (а.с.34) лише підтверджує факт звернення ОСОБА_1 до Центру в грудні 2019 року, і не є доказом, що позивачу в грудні 2019 року чи раніше були видані трудова книжка чи наказ про звільнення.

За таких обставин суд дійшов висновку, що пояснення позивача ОСОБА_1 про отримання трудової книжки і наказу про звільнення в січні 2020 року узгоджуються з матеріалами справи, враховуючи, що відповідачем не було надано письмових доказів з дотриманням вимог законодавства про дату видачі трудової книжки чи наказу про звільнення позивачу. Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України, перебуваючи в інших населених пунктах, а не в м.Суми, приймав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони в Донецькій та Луганській областях в складі військової частини НОМЕР_2 .

З викладених підстав суд відхиляє аргументи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення з позовом до суду. Отже, позивачем ОСОБА_1 були дотримані строки звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

За таких обставин правовим наслідком незаконного звільнення ОСОБА_1 , відповідно до приписів ст. 235 КЗпП України має бути його поновлення на попередній посаді із стягненням на його користь з відповідача середнього заробітку, обрахованого за період з часу звільнення до ухвалення судового рішення.
Суд вважає необхідним визнати незаконним наказ Автомобільної школи Сумської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів від 06.06.2018 року №54 о/с про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом та поновити ОСОБА_1 на посаді інструктора Автомобільної школи Сумської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів з 06.06.2018 року.
Згідно довідки відповідача розмір заробітної плати позивача за останні два місяці, що передували звільненню квітень, травень 2018 року складає 4792,50 грн та 4531,23 грн відповідно (а.с.49). Кількість робочих днів 20 днів в квітні та 20 днів в травні. Середньоденний заробіток становить 233,09 грн (4792,50 грн + 4531,23 грн : 40 роб. днів).
Період вимушеного прогулу за період з 07.06.2018 року по 01.09.2020 року становить 560 робочих днів.
Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 130530,40 грн. (233,09 грн х 560 дн.).
Суд вважає необхідним стягнути Автомобільної школи Сумської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 130530грн.40коп. з подальшим утриманням обов`язкових платежів.
Керуючись ст.ст.4,12,13,19,76-80,206,259,263-265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати незаконним наказ Автомобільної школи Сумської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів від 06.06.2018 року №54 о/с про звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом.
Поновити ОСОБА_1 на посаді інструктора Автомобільної школи Сумської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів з 06.06.2018 року.
Стягнути з Автомобільної школи Сумської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 130530грн.40коп. з подальшим утриманням обов`язкових платежів.
Стягнути з Автомобільної школи Сумської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів на користь держави 2146грн.10коп. судового збору.
На рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Сумського апеляційного суду через Ковпаківський районний суд м.Суми. При оголошенні вступної та резолютивної частини судового рішення апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.А. Котенко