КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Чобіток А.О., Крижанівська Г.В.,

секретар Ющенко Я.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 , згідно з яким просила: усунути їй перешкоди у здійснені права власності на квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування цією квартирою.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 24.10.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим номером 10204, Свідоцтва про на спадщину за законом від 30.11.2004 року та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.08.2018 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

Разом з тим, зазначала, що на даний час у вищенаведеній квартирі окрім неї зареєстрована ОСОБА_3 , яка, в свою чергу, в квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги та є взагалі сторонньою для неї особою.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що реєстрація місця проживання відповідача у квартирі порушує її право вільно користуватися та розпоряджатися власним майном, просила позов задовольнити.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 38-42).

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, зазначає, що вищенаведене заочне рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Так, в обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує на помилковість висновків суду першої інстанції про недоведеність ним наявності обов`язкових умов для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, адже вказана норма закону регламентує порядок втрати права користування житлом саме для членів сім`ї власника цього житла.

При цьому, зазначає, що, оскільки відповідач є сторонньою для неї особою, позов був пред`явлений нею на підставі положень ст. ст. 391, 406 ЦК України, що відповідає судовій практиці в аналогічних справах (а.с. 45-47).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18.11.2019 року поновлено строк на апеляційне оскарження, відкрито провадження у справі та надано строк для подання відзиву (а.с. 107-109).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28.11.2019 року справу призначено до розгляду (а.с. 116, 117).

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач повторно не з'явився у судове засідання, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Разом з тим, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, судом апеляційної інстанції визнано за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, оскільки його потворна неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є єдиним власником квартири АДРЕСА_1 , про що свідчать наявні в матеріалах справи копії Договору купівлі-продажу квартири від 24.10.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим номером 10204, Свідоцтва про на спадщину за законом від 30.11.2004 року та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.08.2018 року.

Згідно з Довідкою ЖРЕО № 106 від 16.12.2005 року за № 566 за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані наступні особи: ОСОБА_4 (з 14.01.2003 року), ОСОБА_1 (з 14.01.2003 року) та ОСОБА_3 (з 09.08.2005 року).

При цьому, зі змісту вказаної Довідки вбачається, що ОСОБА_3 була зареєстрована у квартирі як наймач.

Разом з тим, відповідно до Акту від 13.12.2018 року, складеного квартиронаймачами будинку АДРЕСА_3 та затвердженого підписом начальника ЖЕД № 408, ОСОБА_3 не проживає у квартирі НОМЕР_3 з 25.08.2015 року.

Тобто, на момент того, як позивач стала єдиним власником квартири НОМЕР_3 , ОСОБА_3 не була членом її сім'ї, з нею не проживала та не вела спільного господарства.

Так, ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме подружжя їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Отже, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В свою чергу, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

При цьому, як зазначено у ч. 2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, за порівняльним аналізом ст.ст. 383, 391, 405, 406 ЦК України та ст.ст. 150, 156 ЖК УРСР у поєднанні зі ст. 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення ст.ст. 383, 391, 406 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

Однак, незважаючи на те, що, ОСОБА_3 не є і не була членом сім'ї ОСОБА_1 , з нею не проживала та не вела спільного господарства, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності позивачем наявності обов`язкових умов для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, адже за встановлених фактичних обставин справи право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна - позивача у справі на підставі положень ст.ст. 383, 391, 406 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься й в постанові Верховного Суду від 06.08.2018 року у справі № 750/9228/17.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Таким чином, у зв`язку неправильним застосуванням норм матеріального права, ухвалене судом першої інстанції заочне рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з останньої підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. та витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі по 1 057 грн. 20 коп.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 грудня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 057 (одна тисяча п`ятдесят сім) грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного суду.

Повний текст постанови складений 23 січня 2020 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді А.О. Чобіток

Г.В. Крижанівська