ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6417/20 Справа № 212/1546/20 Суддя у 1-й інстанції - Чорний І. Я. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо збагачувальний комбінат»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги Гузєва Ігоря Григоровича, який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року, яке постановлено суддею Чорним І.Я. у місті Кривому Розі та повний текст рішення складено 18 травня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства ««Центральний гірничо збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ЦГЗК») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 236 150 грн. у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці. Висновком МСЕК від 26 березня 2014 року позивачу було первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності. При повторному переогляді висновком МСЕК від 15 квітня 2014 року позивачу було встановлено 50% втрати професійної працездатності та ІІІ група інвалідності, безстроково.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь позивача 84 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Стягнуто з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції та стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі, визначеному в позовній заяві, а саме 236 150 грн., посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт вказує на те, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно заниженим, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Вважає, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано, що внаслідок отриманого професійного захворювання у позивача спостерігаються суттєве порушення функцій опорно рухового апарату, у позивача постійно наявні больові відчуття, позбавлений можливості повною мірою реалізовувати свої звички та бажання, втілювати в життя сувої наміри в професійній сфері, постійно потребує лікування. Вказане приводить до зниження якості життя позивача, зменшення благ, які він мав до захворювання та часткової втрати професійної працездатності.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ЦГЗК» ставить питання про зміну рішення суду і ухвалення нового рішення про зменшення суми відшкодування моральної шкоди, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Суд не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці.

ПрАТ «ЦГЗК» вважає, що судом першої інстанції не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки в п. 19 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 20 березня 2014 рокувідсутня будь-яка інформація щодо конкретних посадових осіб, які порушили законодавство про охорону праці.

Також звертає увагу на те, що суд першої інстанції встановив факт наявності моральної шкоди незважаючи на те, що позивачем його не доведено, оскільки не надано доказів та медичного документа після отримання довідки МСЕК від 15 квітня 2014 року.

Апелянт вважає, що розмір моральної шкоди, стягнутий судом першої інстанції, не відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Відзиви на апеляційні скарги не подавалися.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, проти апеляційної скарги відповідача заперечував, представника ПрАТ «ЦГЗК» Овчиннікова Б.С., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, проти апеляційної скарги представника позивача заперечував, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працював з 20 травня 1985 року по 01 серпня 1988 року на посаді помічника машиніста екскаватора в кар`єрі відділу капітального будівництва, з 01 серпня 1988 року по 01 жовтня 1993 року - машиністом екскаватора в кар`єрі відділу капітального будівництва, з 01 жовтня 1993 року по 01 липня 2001 року - помічником машиніста екскаватора в кар`єрі гірничо-капітальних робіт, з 01 липня 2001 року по 01 квітня 2004 року - помічником машиніста екскаватора екскаваторної дільниці № 2 (кар`єр 4 ЗДВ) управління по гірничим роботам кар`єру , з 01 квітня 2004 року по 01 червня 2004 року - помічником машиніста екскаватора ЕКГ8и,5А добувально-екскаваторної дільниці № 4, з 01 червня 2004 року по 01 липня 2006 року -машиністом екскаватора добувної екскаваторної дільниці, з 01 липня 2006 року по 08 серпня 2011 року - машиністом екскаватора ЕКГ 8и,5А у кар`єрі виробничої екскаваторної дільниці № 4 Петрівського кар`єру ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК». 08 серпня 2011 року позивач звільнений у зв`язку з виявленням невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я, відповідно до п.2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 38-45).

Відповідно до п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21 березня 2014 року, професійне захворювання у позивача виникло внаслідок праці на підприємстві відповідача, де він виконував роботи, та через недосконалість технології відкритого видобутку руди, мавших місце порушень режимів експлуатації екскаваторів, підпадав під вплив підвищених параметрів загальної вібрації (а.с. 14).

Згідно п. 17 Акту, причиною виникнення професійного захворювання у позивача є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу (а.с. 14).

Висновком МСЕК від 26 березня 2014 року позивачу було первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності (а.с. 10).

При повторному переогляді висновком МСЕК від 15 квітня 2014 року позивачу було встановлено 50% втрати професійної працездатності та ІІІ група інвалідності, безстроково (а.с. 11).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача спричинену йому моральну шкоду у зв`язку з отриманим професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, та з визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання та хвилювання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України в п. 13 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд не врахував, що позивач був попереджений про наявність на робочому місці небезпечних та шкідливих факторів і їх вплив на здоров`я та свідомо приймав запропоновані йому умови праці колегія суддів не бере до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача в період з 1985 року по 2011 рік, висновком МСЕК від 26 березня 2014 року позивачу первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач - ПрАТ «ЦГЗК» - повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не враховано відсутність вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, оскільки в п. 19 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 20 березня 2014 рокувідсутня будь-яка інформація щодо конкретних посадових осіб, які порушили законодавство про охорону праці, оскільки не зазначення в Акті винних осіб ПрАТ «ЦГЗК» не є підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції встановив факт наявності моральної шкоди незважаючи на те, що позивачем його не доведено, оскільки не надано доказів та медичного документа після отримання довідки МСЕК від 15 квітня 2014 року, оскільки факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Крім того, висновком МСЕК від 15 квітня 2014 року встановлено 50% втрати професійної працездатності та ІІІ група інвалідності, безстроково.

Колегія суддів погоджується з розміром моральної шкоди, присудженої судом першої інстанції, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, суд врахував що у зв`язку в хронічним професійним захворюваннями та виробничими травмами порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, оскільки останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання.

Так, в судовому засіданні встановлено, що внаслідок отриманого професійного захворювання у позивача спостерігаються суттєве порушення функцій опорно рухового апарату, позивач постійно відчуває больові відчуття, позбавлений можливості повною мірою реалізовувати свої звички та бажання, втілювати в життя сувої наміри в професійній сфері, постійно потребує лікування. Вказане приводить до зниження якості життя позивача, зменшення благ, які він мав до захворювання та часткової втрати професійної працездатності.

У зв`язку з чим доводи апеляційних скарг представника позивача та відповідача про те, що судом першої інстанції не враховано роз`яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди», та визначений судом розмір моральної шкоди є необґрунтованою, колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, відсоток втрати професійної працездатності безстроково, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПрАТ «ЦГЗК» у вигляді одноразового відшкодування у розмірі 84 000 гривень

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2020 року.

Головуючий:

Судді: