Справа № 646/1089/19
№ провадження 2/646/412/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.08.2020 м.Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:

головуючий суддя Єжов В.А.

за участю: секретаря Хілінського М.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Тищенко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Харківській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому 20.05.2019 уточнив та просив скасувати наказ ГУНП в Харківській області №22 о/с від 21.01.2019 в частині його звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України, поновити його на посаді техніка І категорії відділення забезпечення автотранспортом центру обслуговування підрозділів ГУНП в Харківській області, стягнути з ГУНП в Харківській області на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2019 по момент винесення рішення, виходячи з розміру заробітної плати 482,15 грн за кожен робочій день.

Позовні вимоги мотивував тим, що з 25.11.2013 він працювавв Головному управлінні МВС України в Харківській області техніком автогосподарства. 06.11.2015 він був звільнений за п.5 ст.36 КЗпП України у зв'язку з введенням в дію Закону України «Про Національну поліцію» з переведенням на роботу до Національної поліції. 07.11.2015 він був прийнятий в ГУНП в Харківській області на посаду техніка 1 категорії відділення забезпечення автотранспортом ГУ.

В листопаді 2018 року всіх працівників відділення забезпечення автотранспортом ГУ повідомили про те, що буде здійснена зміна найменування, внаслідок чого виникла потреба в переведенні всіх працівників у реорганізований відділ. Позивач був наприкінці 2018 року викликаний до секретаря відділу АЗ ОСОБА_3 , яка сказала, що необхідно написати заяву про призначення на посаду техніка 1 категорії у новостворюваному підрозділі. Тому ОСОБА_4 був впевнений, що продовжить працювати у відповідача.

15.01.2019 інспектор відділу кадрів повідомила позивача про те, що він буде звільнений за скороченням чисельності штатів та попросила написати заяву про звільнення за скороченням, позивач відмовився від написання такої заяви.

21.01.2019 позивачу видали трудову книжку із записом про звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України на підставі наказу ГУ НП в Харківській області №22 о/с.

Позивач вважає наказ та своє звільнення незаконними, оскільки внаслідок зміни найменування забезпечення автотранспортного центру обслуговування підрозділів ГУНП в Харківській області скорочення чисельності працюючих не відбулося, кількісний склад працюючих залишився таким же.

Звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП України).

Позивач зазначає, що при його звільненні відповідачем було порушено ч.1 ст. 42, ст. 49-1 КЗпП України щодо врахування переважного права залишення на роботі. На посаді техніка у відділенні забезпечення автотранспортом працювало декілька співробітників, деякі з них мали значно нижчій рівень від його рівня кваліфікації, проте вони не були звільненні та були переведені на роботу у новостворений підрозділ.

В порушення ст.49-1 КЗпП України відповідач протягом 2 місяців до моменту його звільнення не запропонували жодної посади до працевлаштування, при цьому в першій половині січня 2019 року на посаду техніка у підрозділі, в якому він працював, перевели на посаду техніка ОСОБА_5 , який працював прибиральником. Був прийнятий на посаду техніка новий співробітник ОСОБА_6 . Відповідачем не були запропоновані позивачу до працевлаштування вакантні посади, які зайняти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Позивач стверджує, що при виданні наказу №22 о/с від 21.01.2019 при проведенні його звільнення відповідачем були порушені вимоги законодавства, що регулюють звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України: не враховано його переважне право на залишення на роботі, його не було попереджено про звільнення в термін не менш, ніж за 2 місяці, йому не було запропоновано всі вакантні посади за спеціальністю, з якої його було звільнено, а також будь-яка інша робота.

Крім того, позивач зазначає, що його звільнення відбулося з порушенням ст.43 КЗпП України, оскільки звільнення відбулося без розгляду питання щодо вивільнення за скороченням штату первинною профспілковою організацією (профспілкова організація ГУНП в Харківській області), членом якої є позивач.

Відповідачем у справі в особі представника ОСОБА_7 22.03.2019 подано до суду відзив на позов, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначив, що з 07.11.2015 позивач працював на посаді техніка 1 категорії відділення забезпечення автотранспортом Центру обслуговування підрозділів ГУНП в Харківські області.

Наказом Національної поліції України від 14.11.2018 №1049 «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції», скорочено всі посади по Центру обслуговування підрозділів ГУНП в Харківські області.

21.11.2018 позивач був ознайомлений з зазначеним наказом та попереджений про наступне можливе звільнення через скорочення.

15.01.2019, 18.01.2019 позивачу було запропоновано вакантні посади по підрозділах ГУНП в Харківській області, від яких він відмовився, про що складено відповідні акти. Тим самим відповідач зазначає, що ним було виконано вимоги ст.49-2 КЗпП України.

Наказом начальника ГУНП в Харківській області від 21.01.2019 №22 о/с позивача звільнено через скорочення штатів згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. В цей же день на адресу позивача було надіслано повідомлення про його звільнення та запропоновано прибути до УКЗ ГУНП в Харківській області для отримання документів.

Також відповідач зазначає, що ОСОБА_4 був повідомлений про наступне вивільнення за два місяці, про що свідчить його підпис у попередженні від 21.11.2018.

Відповідач звертає увагу на те, що наказ НПУ від 14.11.2018 №1049 про скорочення підрозділу ГУНП в Харківській області позивачем не оскаржується. Надати позивачу переважне право на залишення на роботі через більш високу кваліфікацію і продуктивність праці у підрозділі, посади в якому скорочені, неможливо.

Також відповідач зауважує, що оскільки позивач був працівником Національної поліції ч.1 ст.43 КЗпП України не вимагає повідомлення первинної профспілкової організації щодо розірвання трудового договору.

Позивачем по справі в особі представника 10.06.2019 подано відповідь на відзив, в якому зазначила, що з додатку до наказу від 14.11.2018 №1049 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» вбачається, що реорганізується Центр обслуговування підрозділів, скорочуються посади у кількості 387 одиниці, замість вказаного структурного підрозділу створюється Центр забезпечення, кількість працюючих складає 386, при цьому відділення забезпечення автотранспортом було перейменовано в автотранспортне відділення. Позивач вважає, що це свідчить про те, що скорочення чисельності працівників при нібито реорганізації центра обслуговування підрозділів фактично не відбулося (скорочена була одна посада у відділі де працював позивач, кількість працюючих не зменшилася). Позивач вважає, що з положення про Центр обслуговування підрозділів та Центру забезпечення вбачається, що до та після реорганізації центр виконував одні й ті ж функції, тобто будь-яких змін в організації праці у відповідача внаслідок реорганізації не відбулося.

З витягів з штатного розкладу Центра обслуговування та Центра забезпечення вбачається, що відділ забезпечення автотранспортом ліквідовано, замість нього створено автотранспортний відділ з тією ж кількістю працюючих. В штатному розкладі є 4 посади техніка 1 категорії, в новий штатний розклад введена посада техніка, рівнозначна посаді техніка 1 категорії. Однак ці посади позивачу запропоновані не були. На посади техніків в новому підрозділі були переведені два техніка 1 категорії із ліквідованого підрозділу, на одну посаду техніка 1 категорії переведено прибиральника службових приміщень іншого відділення центру, на четверту посаду техніка 1 категорії було прийнято нового співробітника. На посаді техніка новоствореного підрозділу був переведений слюсар з ремонту автомобілів. Жодна з посад не була запропонована позивачу.

Також у період з 21.11.2018 до 21.01.2019 відповідач прийняв на роботу на посаду водія нового співробітника, не запропонувавши вказану посаду для заміщення позивачу.

Позивач стверджує, що викладені в актах від 15.01.2019 та 18.01.2019 обставини щодо фіксування пропозиції позивачу вакантних посад не відповідає дійсності, не містять розмір заробітної плати по посадах, що виключає можливість для прийняття рішення про працевлаштування на цих посадах.

26.02.2019 ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

20.05.2019 представником позивача подано клопотання про долучення до справи документів, отриманих на підставі адвокатського запиту.

25.11.2019 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду, задоволено клопотання про виклик свідків.

Суд, вислухавши доводи сторін, пояснення свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, встановив наступні обставини.

Відповідно до диплома спеціаліста НОМЕР_1 від 25.06.2003 ОСОБА_4 закінчив у 2003 році Харківський національний автомобільно-дорожній університет, здобув кваліфікацію інженера-транспортника.

07.11.2015 ОСОБА_4 прийнятий на посаду техніка 1 категорії відділення забезпечення автотранспортом Головного управління Національної поліції в Харківській області на підставі наказу №48 о/с від 07.11.2015, що підтверджується записом на аркуші 19 трудової книжки позивача.

18.11.2016 у зв'язку з оргштатними змінами позивач переведений на посаду техніка 1 категорії відділення забезпечення автотранспортом центру обслуговування підрозділів ГУНП в Харківській області на підставі наказу ГУ №462 о/с від 18.11.2016, що підтверджується записом в трудовій книжці.

21.01.2019 ОСОБА_4 звільнений відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України через скорочення штатів на підставі наказу №22 о/с від 21.01.2019, що підтверджується записом №13 в трудовій книжці позивача та витягом з наказу ГУНП в Харківській області №22 о/с від 21.01.2019.

Підставою для звільнення ОСОБА_8 в наказі зазначено акти УКЗ ГУНП в Харківській області від 15.01.2019, від 18.01.2019, наказ НПУ від 14.11.2018 №1049.

Наказом Національної поліції України №1049 від 14.11.2018 затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції України. З витягу із переліку змін у штатах Національної поліції вбачається, що реорганізовано Центр обслуговування підрозділів ГУНП в Харківській області шляхом скорочення всіх посад у кількості 387. Натомість створено Центр забезпечення ГУНП з кількістю посад 386 осіб.

Відповідно до попередження про наступне звільнення ОСОБА_4 був 21.11.2018 відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України попереджений про наступне звільнення зі служби поліції через два місяця у зв'язку із організаційно-штатними змінами згідно з наказом ГУНП в Харківській області від 14.11.2018 №1049, яким скорочено його посаду, що спростовує його твердження про порушення відповідачем вимог ч.1 ст.49-2 КЗпП України.

Згідно з актом від 15.01.2019 складеним працівниками ВК УКЗ ГУНП в Харківській області та затвердженим начальником УКЗ ГУНП в Харківській області Іванчишиним І.І. 15.01.2019, в день складення акту о 9.15 в кабінеті №354 ГУНП в Харківській області техніку 1 категорії відділення забезпечення автотранспортом центру обслуговування підрозділів ГУНП в Харківській області ОСОБА_9 було доведено про не підписання начальником центру забезпечення ГУНП в Харківській області його заяви про призначення на посаду. Посади, яка б відповідала його кваліфікації, немає. Від вільних посад, запропонованих позивачу, він відмовився. ОСОБА_9 було роз'яснено, що його буде звільненого через скорочення штатів. Від написання заяви на звільнення позивач відмовився.

Відповідно до довідки по некомплекту посад вільного найму станом на 15.01.2019 по підрозділах ГУНП в Харківській області вакантної посади техніка в ГУНП немає.

Згідно з актом від 18.01.2019 складеним працівниками ВК УКЗ ГУНП в Харківській області та затвердженим начальником УКЗ ГУНП в Харківській області Іванчишиним І.І. 18.01.2019, в день складання акту о 14-40 в кабінеті №333 ГУНП в Харківській області ОСОБА_9 було запропоновано перелік вакантних посад вільнонайманого складу станом на 15.01.2019. Від запропонованих посад останній відмовився.

Відповідно до довідки по некомплекту посад вільного найму станом на 18.01.2019 по підрозділах ГУНП в Харківській області вакантної посади техніка в ГУНП немає.

З штату (витягу) окремих підрозділів ГУНП в Харківській області станом на 13.11.2018 (до реорганізації згідно з наказом Національної поліції України №1049 «Про затвердження змін у штатах Національної поліції») вбачається, що відділення забезпечення автотранспортом Центру обслуговування підрозділів ГУНП в Харківській області рахувалося 4 посади техніка 1 категорії. Після реорганізації штатом окремих підрозділів, затвердженим наказом Національної поліції 14.11.2018 №1049, в автотранспортному відділенні Центру забезпечення ГУНП в Харківській області, створеному замість попереднього відділення забезпечення автотранспортом Центру обслуговування підрозділів ГУНП, передбачено 4 посади техніка 1 категорії та 1 посада техніка. Тобто кількість посад техніка у новоствореному відділенні ГУНП в Харківській області збільшилася на одну посаду.

З довідки щодо надання інформації по автотранспортному відділенню центру забезпечення ГУНП в Харківській області вбачається, що за період з 21.11.2018 по 21.01.2019 було переміщено/прийнято на посади 226 працівників, зокрема: 2 - з посади техніка І категорії автотранспортного відділення на посаду техніка І категорії автотранспортного відділення, 1 - призначено на посаду техніка І категорії. В цей же період було звільнено 7 працівників через скорочення штатів, зокрема - 1 працівник з посади техніка 1 категорії відділення забезпечення автотранспортом.

22.11.2018 ОСОБА_4 подав начальнику ГУНП в Харківській області заяву про переведення на посаду техніка 1-ї категорії автотранспортного відділення центру забезпечення ГУНП в Харківській області. Написання позивачем заяви про призначення на посаду після реорганізації Центру обслуговування підрозділів ГУНП до новоствореного підрозділу Центру забезпечення підтверджується актом від 15.01.2019 складеним працівниками ВК УКЗ ГУНП в Харківській області.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

З наданих суду доказів вбачається, що в організації праці відповідача відбулась реорганізація та скорочення штату працівників у окремому підрозділі ГУНП в Харківській області - Центрі обслуговування підрозділів. При цьому в ГУНП в Харківській області було створено новий підрозділ - Центр забезпечення. Кількість скорочених посад - 387, кількість уведених посад - 386.

Ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч.1 ст.42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Оскільки у підрозділі ГУНП, в якому працював позивач, були скорочені всі посади, посилання позивача на порушення ст.42 КЗпП України при його звільненні не відповідає дійсності. У випадку скорочення всіх посад неможливо застосувати переважне право на залишення на роботі.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.42-1 КЗпП України працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Згідно з ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Позивач був звільнений як працівник Національної поліції, тому суд вважає, що попередня згода первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, не є обов'язковою. До того ж позивачем не надано доказів, що він є членом профспілкової організації ГУНП в Харківській області.

Порушення при звільненні позивача ст.43 КЗпП України судом не встановлено.

Посилання позивача на ст.49-1 КЗпП України є некоректним, оскільки її виключено на підставі Закону № 263/95-ВР від 05.07.95.

Відповідно до ч.1 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Відповідачем спростовано твердження позивача про те, що його не було попереджено про наступне звільнення (попередження про наступне звільнення ОСОБА_4 від 21.11.2018).

Відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Постанова Верховного суду у справі № 487/6407/16-ц від 10.09.2018 містить висновки щодо застосування ст.40, ст.49-2 КЗпП України, які враховуються судом при їх застосуванні до спірних правовідносин відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Аналіз даної норми дає підстави дійти висновку про те, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, а саме: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Частиною третьою статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи він попереджений за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Частиною другою статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже судом з'ясовано, що на підставі наказу Національної поліції України №1049 від 14.11.2018 затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції України. Було повністю скорочено всі посади в Центрі обслуговування підрозділів ГУНП в Харківській області у кількості 387 в зв'язку з реорганізацією. Одночасно було створено Центр забезпечення ГУНП в Харківській області, в якому уведено 386 посад. Зокрема уведено 4 посади техніка 1 категорії, як і в реорганізованому Центрі обслуговування підрозділів ГУНП в Харківській області, та 1 посаду техніка додатково.

При цьому відповідачем не доведено, що він не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу в установі, оскільки в ГУНП в Харківській області були на час попередження ОСОБА_8 про наступне вивільнення 21.11.2018 введенні посади, аналогічні тим, що займав позивач.

Допитана у судовому засіданні як свідок ОСОБА_10 підтвердила, що заяву позивача про переведення у новостворений підрозділ ГУНП в Харківській області не було підписано керівником, що позивачу пропонували посади, зазначені в довідках, від яких він відмовився та сказав, що буде звільнятися.

Згода позивача на звільнення не підтверджена доказами. Заява про звільнення не була надана суду.

На підтвердження виконання передбаченого ч.3 ст.49-2 КЗпП України обов'язку відповідача щодо пропонування одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, або наявність виключень для виконання цього обов'язку, суду доказів не надано.

Таким чином, суд приходить до переконання, що звільнення позивача за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України було здійснено з порушенням вимог ст. 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу не були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення і які існували на день його звільнення.

Тому вимоги позивача про поновлення позивача на роботі є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Однак вимога позивача про поновлення його на посаду техніка 1 категорії відділення забезпечення автотранспортом центру обслуговування підрозділів ГУНП в Харківській області не може бути задоволена та не поновить порушене право позивача, оскільки судом достовірно встановлено що на момент розгляду справи такого підрозділу в ГУНП в Харківській області не існує. Натомість у ГУНП створено новий підрозділ Центр забезпечення ГУНП в Харківській області, яке в своєму складі містить автотранспортне відділення з посадами ідентичними посаді, яку обіймав позивач (технік 1 категорії). Отже суд дійшов висновку про поновлення позивача на посаді техніка 1 категорії автотранспортного відділення Центру забезпечення ГУНП в Харківській області.

Позовні вимоги в частині скасування наказу ГУНП в Харківській області №22 о/с від 21.01.2019 в частині звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки не надають ефективного способу захисту порушеного права позивача та стосується не лише його звільнення, а й інших питань, які не є предметом розгляду даної судової справи. В той час як поновлення позивача покладає обов`язок на відповідача внесення відповідних змін до зазначеного вище наказу та поновлює порушене право.

Крім того, суд вважає законними вимоги позивача про стягнення з ГУНП в Харківській області на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2019 по 12.08.2020 (день ухвалення рішення) на підставі ч.2 ст.235 КЗпП України.

З довідки ГУНП в Харківській області №445 від 20.02.2019 вбачається, що середньоденна заробітна плата техніка 1 категорії ГУНП в Харківській області ОСОБА_8 складає 482,16 грн, середньомісячна заробітна плата складає 10125,34 грн.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого не передбачено чинним законодавством.

Згідно п.2 зазначеного Порядку обчислення середньої заробітної плати провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

П.8 зазначеного Порядку передбачено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Розрахунок середньоденної заробітної плати відповідачем зроблено вірно (20250,68 грн:42 = 482,16 грн).

Отже до сплати підлягає середня заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2019 по 12.08.2020 (390 робочих днів) з розрахунку середньоденного заробітку 482,16 грн. Середній заробіток за час затримки виплати дорівнює 188042,40 грн (482,16 грн х 390 робочих днів).

Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України та оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір стягується на користь держави з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 2648,82 грн (768,40 + 1880,42), в іншій частині - судовий збір компенсується за рахунок держави.

Крім того, позивачем заявлено про стягнення з відповідача на його користь витрат на професійну правничу допомогу в сумі 13600 грн, на підтвердження яких надано договір про надання правової допомоги від 12.02.2019, копія акту приймання-передачу послуг за договором від 01.07.2019, копію додаткової угоди №1 до Договору від 13.02.2019, копію акту розрахунків за договором від 03.07.2019.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 №301/1894/17, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

При цьому суд зауважує, що позивачем не пред'явлено судудокументів, оформлених у встановленому законом порядку, на підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу (акт розрахунків до таких документів не відноситься), а тому не вбачається підстав для їх стягнення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 5, 12, 13, 76-82, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354, 355, 430 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_11 на посаді техніка 1 категорії автотранспортного відділення Центру забезпечення Головного управління Національної поліції в Харківській області.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь ОСОБА_11 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2019 по 12.08.2020 у сумі 188042,40грн.

Відмовити ОСОБА_12 в позові в частині вимог про скасування наказу ГУНП в Харківській області №22 о/с від 21.01.2019 в частині звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України ОСОБА_1 та стягнення витрат на правову допомогу.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на користь держави судовий збір у сумі 2648,82 грн.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_11 на роботі на посаді техніка 1 категорії автотранспортного відділення Центру забезпечення Головного управління Національної поліції в Харківській області та в частині виплати заробітної плати за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України: апеляційна скарга подається апеляційному суду (Харківський апеляційний суд) через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення (Червонозаводський районний суд м.Харкова).

Позивач: ОСОБА_13 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: Головне управління Національної поліції в Харківській області, місцезнаходження: 61000, м.Харків, вулиця Жон Мироносиць, 5, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 40108599.

Повний текст рішення буде складено 21 серпня 2020 року.

Суддя: В.А.Єжов