Номер провадження: 22-ц/813/1612/20
Номер справи місцевого суду: 522/8235/18
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дрішлюка А.І.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1

та її представника - Бобровника Д.О., відповідача

ОСОБА_2 та його представника

ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бобровника Дениса Олександровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про зміну прізвища дитини,-

В С Т А Н О В И В:

11 травня 2018 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про зміну прізвища малолітнього ОСОБА_4 , (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 04 вересня 2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №6000, з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 » та внесення змін в актовий запис №6000 від 04 вересня 2017 року Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , замінивши прізвище дитини « ОСОБА_4 » прізвищем « ОСОБА_4 ».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка проживала разом з відповідачем з 28 травня 2016 року до 09 листопада 2017 року, шлюб зареєстрований не був. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_4 , який проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Спільні шлюбні відносини між сторонами не склалися, примирення та будування сім`ї між ними не можливе, на даний час позивач та відповідач проживають окремо. Відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків, не приймає участі у житті дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, достатньої допомоги не надає, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Позивачка з сином проживають разом із батьками позивачки у їхньому будинку. Дитина оточена в родині турботою, любов`ю та забезпечена усіма необхідними умовами для виховання та розвитку. Син позивачки є частиною її родини та її батьків, які мають прізвище « ОСОБА_1 ». Для дитини прізвище це тісний зв`язок між родичами (батьками, які приймають безпосередню участь у вихованні дитини). В даному випадку зміна прізвища з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 » для дитини є важливим моментом з метою встановлення його приналежності до родичів, які є його справжньою родинною та які приймають безпосередню участь у його житті та вихованні. У зв`язку із вказаними обставинами, а також з метою усунення різниці у прізвищі позивача та прізвищі дитини, оскільки зазначена обставина вносить дискомфорт у побут сім`ї позивача та подальше життя дитини, існує необхідність зміни прізвища дитини з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 ». Відповідач на це згоду добровільно не надає, у зв`язку з чим позивачка звернулась до суду із вказаним позовом.

Відповідач позовні вимоги не визнавав з причин того, що вважає, що виконує батьківські обов`язки належним чином, тому підстави для зміни прізвища дитини - відсутні.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явився представник третьої особи Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, але про розгляд справи він сповіщався належним чином та завчасно про що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістки, причини неявки до суду не повідомив.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та у доступі їх до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Тому згідно правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщеної особи.

З метою дотримання строку розгляду апеляційної скарги, встановленого ч. 1 ст. 371 ЦПК України та відповідно до правил ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку, що вказані обставини не перешкоджають розглядові справи у відсутність належно сповіщених сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

В частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині 2 статті 16 ЦК України.

Принципами 2, 3 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, яка не передбачає будь-яких інших умов надання згоди на її обов`язковість державами-членами ООН, проголошено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Дитині має належати від народження право на ім`я і громадянство.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі - Конвенція про права дитини) передбачено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.

Аналогічні норми права містяться в законодавстві України.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У частинах 8-10 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 2 статті 150 СК України). Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).

Частиною 1 статті 28 ЦК України визначено, що фізична особа набуває прав та обов`язків і здійснює їх під своїм ім`ям. Ім`я фізичної особи, яка є громадянином України, складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Фізична особа має право на ім`я та на зміну імені (статті 294, 295 ЦК України).

Відповідно до статті 145 СК України, прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Частинами третьою, п`ятою статті 148 СК України передбачено, що у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років.

У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 проживали разом у фактичних шлюбних відносинах з травня 2016 року по листопад 2017 року, та мають малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 04 вересня 2017 року серії НОМЕР_2 , виданого Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що зроблено відповідний актовий запис за №6000, у якому батьками зазначені батько ОСОБА_2 , мати ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 4).

Малолітня дитина ОСОБА_4 з моменту її народження і до теперішнього часу проживає з матір`ю разом з її батьками: бабусею ОСОБА_5 та дідусем ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

У листопаді 2017 року позивачка ОСОБА_1 довідалася із соціальних мереж інтернету про взаємовідносини відповідача з іншими дівчатами, що призвело до припинення сімейних відносин й 13 листопада 2017 року відповідач залишив будинок батьків, на її пропозицію щодо зміни прізвища дитини з ОСОБА_4 на ОСОБА_4 відповідач не погодився.

10 травня 2018 року позивачка ОСОБА_1 зверталась до Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області із заявою про вжиття заходів впливу, направлених на забезпечення належної поведінки ОСОБА_2 під час візиту до сина 21 квітня 2018 року та застосування до неї фізичної сили й завдання тілесних ушкоджень (т. 1, а. с. 8-10). В ході перевірки встановлено, що матеріали ЖЄО №11713 від 11.05.2018р. були розглянуті та було прийняте рішення про списання матеріалів до справи на підставі Закону України «Про звернення громадян» за №3401 від 24.05.2018р. й зазначений висновок направлено до Одеської місцевої прокуратури №1 за вихідним №37-3557 від 07.06.2018 року та до теперішнього часу знаходиться на перевірці, в зв`язку з чим надати копії матеріалів немає можливості (лист Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 19.06.2018р. №37/92 (т. 1, а. с.74)).

Згідно листа Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 21.05.2018р. №37-11713 за результатом розгляду звернення ОСОБА_1 від 12.05.2018р. була проведена профілактична бесіда, щодо недопущення порушень норм чинного законодавства України, а також роз`яснено останньому правила належної поведінки під час візитів до сина ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 137).

Компрометуючих матеріалів відносно ОСОБА_2 у Київський ВП у м. Одесі не має (лист Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області від 13.03.2018 року №37-95-629 (т. 1, а. с. 70)). Згідно характеристики, складеної дільничним офіцером поліції Бондаренко В.С. за час мешкання громадянина ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , будь яких звернень та заяв, від громадянки ОСОБА_1 , а також сусідів, щодо здійснення з боку ОСОБА_2 відносно них неправомірних дій до ДОП Київського ВП у м. Одесі, на розгляд не надходило (т. 1, а. с.71).

Головний лікар КУ «ДМП №6» Горищак С.П. характеризує відповідача ОСОБА_2 з позитивної сторони у зв`язку тим, що останній приймав активну участь в розвитку поліклініки (лист КУ «Дитяча міська поліклініка №6» однак без зазначення дати та вихідного номеру (т. 1 а. с.75-77)).

Згідно характеристики на ОСОБА_2 , складеної науковим керівником, директором Архітектурно-художнього інституту Одеської державної академії будівництва та архітектури, доктором архітектури, професором ОСОБА_7 від 14.03.2018р. №05-40 за період навчання в Архітектурно-художньому інституті ОДАБА ОСОБА_2 проявив себе як дуже здібний, зацікавлений обраною спеціальністю «архітектура» студент. Талановитий та креативний. Має дуже різноманітні здібності та високий інтелектуальний рівень. ОСОБА_2 добре вихований, завжди ввічливий. До педагогів та працівників інституту відноситься з повагою та відкритий у спілкуванні. Соціально активний. Завжди бере участь у житті інституту, академії, суспільному житті міста. Вміє зацікавити творчими ідеями інших. Не відмовляє у допомозі. Щирий. Людяний. Закоханий в свою спеціальність, бажає як можливо більше робити для відновлення, відродження та розквіту архітектури Одеси. Відносини з студентами та педагогами має добрі. Навчальний план виконує успішно (т. 1, а. с. 78-79).

Відповідач ОСОБА_2 на обліку у лікаря-нарколога не перебуває (лист КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я Одеської обласної ради» від 02.04.2018р. №58/2 (т. 1 а. с. 87)), на обліку в шкірно-венерологічному диспансері не знаходиться, за медичною допомогою не звертався (лист КНП «Одеський обласний диспансер» ООР від 17.04.2018р. №241 (т. 1 а. с. 90)), до лікаря психіатра КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР не звертався, за даними архіву, реєстратури та картотеки не значиться (лист КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я Одеської обласної ради» від 13.04.2018р. №343/1 (т. 1 а. с. 93)).

Відповідач ОСОБА_2 займає посаду аспіранта Одеської державної академії будівництва та архітектури та отримав стипендію в період з вересня 2017 року по грудень 2017 року в розмірі 26 072,00 грн., за січень - травень 2018 року - 22 120 грн. (т. 1, а. с. 95-97).

Відповідач ОСОБА_2 періодично надавав сину допомогу: за період з 27.02.2018р. по 14.06.2018р. направляв грошові кошти та предмети одягу, побуту для дитини (т. 1, а. с. 98-121), за період з 20.06.2019р. по 08.07.2019р. направляв допомогу на утримання дитини (т. 1, а. с. 156-161), 19.07.2019р. направляв дитячі речі (т. 2, а. с. 32), 02.08.2018р. - абонемент дитячих курсів (т. 2, а. с. 36), придбав та направив на адресу ОСОБА_1 поліс добровільного медичного страхування №0048000 від 02.08.2018р. для своєї родини (т. 2, а. с. 40-43), придбав та 09.08.2018р. направив матері дитини подарункові сертифікати на загальну вартість 1 000 грн. в дитячому магазині « Антошка » (т. 2, а. с. 46-49), у серпні та вересні 2018 року сплатив аліменти в розмірі 2 000 грн. (т. 2, а. с. 50, 62), 11.09.2018р. направив одяг та взуття (т. 2, а. с. 60-61).

Згідно акту від 07 липня 2019 року, складеного сусідами сім`ї ОСОБА_4 , які проживають за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , вони кожного дня спілкуються з сім`єю ОСОБА_4 та 21 квітня 2018 року бачили останній раз коли батько дитини навідував сина за місцем проживання. Сусідам відомо, що батько не цікавиться та не приймає участь у вихованні та утриманні сина ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 135).

Згідно характеристики менеджера по продажам ОСОБА_1 , посвідченого керівником роздрібної сеті «HouseFit» Калининою Н.І. від 12.07.2018р., вона працює на посаді менеджера по продажам компанії HouseFit (ФОП ОСОБА_6 , імпорт та продаж спортивного обладнання), має хороші знання, володіє двома іноземними мовами - англійською та турецькою, високо ерудована в професійних та службових питаннях, з початку роботи проходила стажування, приймала участь в міжнародній спортивній виставці ISPO, у м. Мюнхен, Німеччина, за час праці зарекомендувала себе з позитивної сторони, як висококваліфікаційний спеціаліст. ОСОБА_1 веде здоровий спосіб життя, захоплюється фітнесом та є обличчям рекламної компанії «HouseFit» (т. 1, а. с. 147).

Згідно листа №01-03/174 від 30.03.2018р. КУ «Дитяча міська поліклініка №6» ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою АДРЕСА_1 , перебуває на обліку в КУ «ДМП №6» з народження. При проведенні патронажу за місцем проживання, за вказаною адресою, з дитиною були батько ОСОБА_2 та мати ОСОБА_1 .. При амбулаторному огляді з дитиною були мати ОСОБА_1 та бабуся. Батько ОСОБА_2 , самостійно відвідує педіатра ОСОБА_10 у прийомні години у КУ «ДМП №6» та цікавиться станом здоров`я та розвитком дитини ОСОБА_4 (т. 2, а. с. 22). 25 травня 2018 року дитина ОСОБА_4 вибув з дільниці №39 КУ «ДМП №6» від дільничного педіатру ОСОБА_10 до КУ ДМП №4 до лікаря ОСОБА_11 (т. 2, а. с. 23), де перебуває на обліку, психомоторний та фізичний розвиток дитини відповідає її віку, на диспансерному обліку не перебуває, діагноз: здоровий (т. 2, а. с. 31).

Відповідач ОСОБА_2 звертався до Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області із заявою від 30.08.2018р. (т. 2, а. с. 51-54), Київської районної адміністрації Одеської міської ради з заявою від 07.09.2019р. (т. 2, а. с. 55-57), Служби у справах дітей Одеської міської ради із заявою від 07.09.2018р. (т. 2 а. с. 58-59) щодо вчинення йому перешкод у спілкуванні з дитиною.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2018 року по справі №522/8234/18 (провадження №2/522/6404/18) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини задоволено. Суд визначив місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його матір`ю ОСОБА_1 , яка проживає за адресою АДРЕСА_1 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 січня 2019 року по справі №522/2084/18 (провадження № 2/522/4252/19) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитину задоволено частково. Суд стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 5 000 гривень, з урахуванням індексації щомісячно, починаючи з 06 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 травня 2019 року по справі №522/3384/18 (провадження № 2/522/3804/19) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку спілкування з дитиною задоволено, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення порядку часу зустрічей з дитиною задоволено частково. Суд визначив спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом встановлення систематичних побачень батька з сином кожного четверга місяця з 15:00 до 18:00 годин за місцем погодженим батьками у присутності матері ОСОБА_1 та/або бабусі ОСОБА_5 та/або дідуся ОСОБА_6 , а в святкові та неробочі дні - за спільною згодою обох батьків.

В судових засіданнях 21.05.2019р. 29.05.2019р. 10.09.2019р. 13.11.2019р, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 засвідчили, що знають сім`ю ОСОБА_4 давно, бо це відома та порядна родина, дитина виховується та проживає з матір`ю та її батьками, тобто дідусем та бабусею, яких вони дуже добре знають як дуже порядку сім`ю, у якій створені усі мови для всебічного розвитку, також з свідчень встановлено, що між позивачем та відповідачем є суперечки з приводу спілкування батька з дитиною на ґрунті особистих конфліктів , які проживали разом, а згодом вони розлучилися. Під час їх спільного проживання їм відомо що позивачка створювали всі умови для сімейного життя, проте відповідач був десь постійно зайнятий, а коли вони його бачили, то той постійно був у телефоні і вони не бачили їх разом з дитиною, відповідач не цікавиться життям свої дитини.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , батьки позивачки, засвідчили, що їх донька з відповідачем почали разом жити за їх згодою окремо та восени вони дізналися, що дочка завагітніла, вони всі разом їздили за кордон на відпочинок, на день її народження відповідач подарував їй туристичну поїзду до Парижу та вів себе правильно та чемно, їздили до Чехії. Вони всі чекали коли відповідач зробить їх доньці офіційну пропозицію з метою одруження. Відповідача сприймали як члена своєї сім`ї, познайомили з їх друзями та разом їздили на відпочинок до Туреччини. Ближче до пологів донька з відповідачем переїхали до них в будинок і тоді вони впевнились, що дійсно відповідач приходив додому тільки пізно увечері, не проводив час зі своєю вагітною дружиною та ніяк їй не допомагав, при друзях не називав її своєю дружиною, у зв`язку з чим ситуація була напружена. Позивачка народила їм онука, якого вони дуже люблять, та забезпечили його усіма умовами для повного та всебічного і здорового розвитку, при цьому відповідач навіть не дозволив прийти всім їх знайомим до пологового будинку під час її виписки та не хотів фотографуватися, після чого вони надали молодятам інший будинок для самостійного проживання, проте відповідач приходив додому пізно увечері та не приділяв уваги своїй сім`ї, не гуляв з дитиною. Вважають його великим актором, який маніпулює словами. 10.11.2017р. у сторін виник конфлікт у зв`язку з виявленням зради з боку відповідача. Саме вони весь свій вільний час намагаються проводити з онуком та вважають, що дитина має нести саме прізвище їх родини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір щодо порядку участі у вихованні та спілкуванні з їх малолітньою дитиною. Відповідач позитивно характеризується з місця навчання. Підстави для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, оскільки не наведено належних обставин які б слугували підставою для зміни прізвища дитини. Проживання батьків окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав і не звільняє їх від обов`язків, доказів негативного впливу відповідача на дитину не встановлено. Приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо своєї дитини та її інтересів, яка з досягненням відповідного віку зможе висловити власну думку стосовно вибору прізвища, а на даний час, враховуючи вік дитини, є підстави для відмови у позові.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, щодо обґрунтованості позову, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Верховний Суд у своєї постанові від 15 серпня 2018 року у справі №759/3363/16-ц (провадження №61-18385св18) заробив наступний правовий висновок: «тлумачення частини п`ятої статті 148 СК України дозволяє зробити висновок, що при вирішенні спору між батьками щодо зміни прізвища дитини приймаються до уваги різні обставини, які мають свідчити про те, що зміна прізвища дитини відповідає її інтересам. До них відноситься: виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини; інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища дитини її інтересам. Тобто інтереси дитини є пріоритетним і визначальним для вирішення спору щодо зміни прізвища дитини. Встановивши, що зміна прізвища відповідає інтересам дітей, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову».

У постанові від 02 серпня 2018 року у справі №607/13952/17 (провадження №61-36154св18) Верховний Суд виходив з того, що «судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що зміна прізвища дитини буде відповідати її інтересам, психологічному та гармонійному розвитку, оскільки відповідач не приділяє належної уваги та турботи доньці ОСОБА_24 , яка проживає та виховується позивачкою спільно з її новим чоловіком, у яких є спільна дитина, який є братом ОСОБА_23 , а також враховуючи особисте бажання самої дитини змінити прізвище».

У позовній заяві позивачка ОСОБА_1 причиною звернення до суду із даним позовом зазначила необхідність убезпечити дитину в майбутньому від непорозумінь та відповідних труднощів у спілкуванні з людьми та позбавлення неповноцінності, уникнення відповідачем участі у вихованні дитини. Участь відповідача у житті дитини є епізодичною, не носить регулярний характер, більш того шкодить інтересам дитини. Відповідач не виконує свої батьківські обов`язки належним чином, не приділяє дитині достатньої уваги, добровільно не сплачує аліменти. З метою усунення різниці у прізвищі позивача та прізвищі дитини, оскільки зазначена обставина вносить дискомфорт у побуті сім`ї позивача та подальше життя дитини, існує необхідність зміни прізвища дитини з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 ».

Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див., mutatis mutandis, рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» («Connors v. the United Kingdom»), заява № 66746/01, § 82).

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Гарнага проти України» від 16 травня 2013 року (остаточне 12 серпня 2013 року) за заявою №20390/07 у параграфах 36, 37, 38 та 41 зазначено, що «жодна зі сторін не ставила під сумнів застосовність у цій справі статті 8 Конвенції, отже, Суд не вбачає підстав для цього. Суд нагадує, що в багатьох подібних справах стосовно вибору або зміни імені та прізвища він доходив висновку, що це питання охоплюється статтею 8 Конвенції, оскільки ім`я та прізвище стосуються приватного та сімейного життя особи (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Бургхартц проти Швейцарії» (Burghartz v. Switzerland) від 22 лютого 1994 року, п. 24, Series А № 280-В; «Ст`єрна проти Фінляндії» (Stjerna v. Finland) від 25 листопада 1994 року, п. 37, Series А № 299-В, та «Гійо проти Франції» (Guillot v. France) від 24 жовтня 1996 року, пп. 21 та 22, Звіт про рішення та ухвали 1996-V). Справа «Булгаков проти України» (Bulgakov v. Ukraine, заява № 59894/00, п. 42, рішення від 11 вересня 2007 року) також стосувалась по батькові заявника як частини його імені. Отже предмет цієї заяви охоплюється статтею 8 Конвенції.

Суд також нагадує, що хоча зобов`язання щодо зміни імені особи може вважатися втручанням у приватне життя такої особи, відмову в наданні особі дозволу взяти нове ім`я не можна автоматично вважати таким втручанням. Суд ще раз нагадує, що хоча мета статті 8 Конвенції головним чином стосується захисту особи від свавільного втручання державних органів, вона не лише зобов`язує державу утриматися від такого втручання, але й покладає на неї позитивні зобов`язання, властиві дієвій повазі до приватного та сімейного життя. Якщо межі між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за статтею 8 не можна визначити з достатньою точністю, то застосовні принципи, тим не менш, є подібними. В обох контекстах слід дотримуватись справедливого балансу, який потрібно встановити між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому (див. вищезазначене рішення у справі «Ст`єрна проти Фінляндії» (Stjerna v. Finland), п. 38, та рішення від 6 вересня 2007 року у справі «Юханссон проти Фінляндії» (Johansson v. Finland), заява № 10163/02, п. 29).

Визнаючи, що в особи можуть існувати справжні причини, щоб бажати змінити своє ім`я, Суд визнає, що законодавчі обмеження такої можливості можуть бути виправдані інтересами суспільства, наприклад, для забезпечення точного обліку населення або схоронності засобів ідентифікації особи та зв`язку носіїв певного імені з сім`єю (див. вищезазначене рішення у справі «Ст`єрна проти Фінляндії» (Stjerna v. Finland), п, 39).

Таким чином, Суд зазначає, що сторони оспорюють те, чи ґрунтується обмеження права заявниці на законі чи на неправильному тлумаченні закону. На час подій чинними були різні положення (див. пункти 17, 20, 21 та 24 вище), що свідчить про те, що питання зміни по батькові не було визначено з достатньою чіткістю. Проте, навіть якщо існує суперечність стосовно правильного тлумачення закону, безперечним є те, що право особи на збереження свого імені, як і право на його зміну, визнається законодавством України. Слід зауважити, що українська система зміни імен видається доволі гнучкою та особа може змінити своє ім`я, дотримуючись спеціальної процедури, яка передбачає тільки мінімальні обмеження, які застосовуються у дуже конкретних випадках, здебільшого пов`язаних з кримінальним судочинством (див. пункт 22 вище). У той самий час, як видається, будь-яких ширших міркувань для накладення обмежень на зміну імені особи - таких як точний облік населення або зв`язок носіїв певного імені з сім`єю - державними органами не висувається. За такої ситуації майже повної свободи зміни імені або прізвища особи обмеження, накладені на зміну по батькові, не видаються належним чином та достатньою мірою мотивованими національним законодавством. Крім того, державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Оскільки державні органи не забезпечили балансу відповідних інтересів, про які йдеться (див. пункт 38 вище), вони не виконали своє позитивне зобов`язання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя. Відповідно Суд вважає, що у цій справі було порушення статті 8 Конвенції».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, у тому числі докази надані відповідачем на підтвердження заперечень проти позову, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, їх достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що наведені вище докази з достовірністю та об`єктивністю підтверджують підстави заявленого позову, а саме, те, що найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Суд першої інстанції формально, непропорційно та несправедливо позбавив позивача права на зміну прізвища дитини, чим порушив сутність цього права та положення статті 8 Європейської конвенції. У даному випадку суд першої інстанції, відмовляючи у позові, допустив непропорційно втручання у право позивача на зміну прізвища дитини, оскільки судом не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами позивача та дитини.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачкою ОСОБА_1 в судовому засіданні доведено належним чином, що відповідачем порушено право позивача на зміну прізвища дитини. Тому, ставлячи на перше місце «якнайкращі інтереси дітей», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення, та у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Отже, вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими й підлягають задоволенню в повному обсязі.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 145, 148 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову шляхом зміни прізвище малолітнього ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 04 вересня 2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 6000) з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 » та внесення зміни в актовий запис №6000 від 04 вересня 2017 року Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , замінивши прізвище дитини « ОСОБА_4 » прізвищем « ОСОБА_4 ».

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну прізвища малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити.

Змінити прізвище малолітнього ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 04 вересня 2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №6000) з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 ».

Внести зміни в актовий запис №6000 від 04 вересня 2017 року Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , замінивши прізвище дитини « ОСОБА_4 » прізвищем « ОСОБА_4 ».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 14 вересня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік