КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2020 року

м. Київ

справа №756/6051/20

провадження №22-ц/824/10444/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_1

заінтересовані особи - старший державний виконавець Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Джулай Юлія Юріївна, ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року у складі судді Жука М.В.

у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Джулай Юлії Юріївни, заінтересована особа ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Джулай Ю.Ю. щодо повернення виконавчого документа стягувачу за виконавчим провадженням №61058733; скасувати постанову державного виконавця від 08 квітня 2020 року про повернення виконавчого документа стягувачу; зобов`язати старшого державного виконавця Джулай Ю.Ю. відновити виконавче провадження.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року закрито провадження у даній справі.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 16 липня 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що вироком Оболонського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2013 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, а також задоволено цивільний позов про стягнення з останнього на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 8 000 грн.

Постановою старшого державного виконавця Оболонського РВ ДВС Джулай Ю.Ю. 28 січня 2020 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №756/14454/19 від 17 січня 2020 року про стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 шкоди у розмірі 8 000 грн.

Постановою державного виконавця від 08 квітня 2020 року повернуто виконавчий документ стягувачу з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки заходи, здійснені державним виконавцем щодо розшуку майна боржника, виявились безрезультатними.

Вважає, що суд першої інстанції внаслідок неправильного тлумачення ст. 477 ЦПК України дійшов помилкового висновку про закриття провадження у справі на підставі ст. 255 ЦПК України, що призвело до порушення норм законності та обґрунтованості судового рішення.

Стверджує, що, оскільки вирок в частині задоволення цивільного позову ухвалений у відповідності до вимог ЦПК України, то і скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця під час виконання такого вироку має розглядатись за правилами ст.ст. 447-453 ЦПК України, а не в порядку адміністративного судочинства.

Зазначає, що ОСОБА_1 має право оскаржити дії державного виконавця до суду, який видав виконавчий документ, що визначено ч.1 та ч.2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись відповідно до вимог закону, причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Закриваючи провадження у справі, місцевий суд виходив з того, що спір фізичної особи (учасника виконавчих дій), предметом якого є перевірка законності рішень державного чи приватного виконавця у виконавчих провадженнях з примусового виконання виконавчих листів, виданих судами для виконання вироку суду у кримінальній справі, віднесено процесуальним законом до компетенції адміністративних судів та підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Статтею 263 ЦПК України установлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, ухвала суду не відповідає указаним нормам, що, відповідно до статті 379 ЦПК України, є підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що у провадженні старшого державного виконавця Оболонського РВДВС у м. Києві ЦМУЮ МЮ (м. Київ) Джулай Ю.Ю. перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Оболонського районного суду міста Києва № 1-кп/756/506/13 від 24 жовтня 2013 року, виданого на виконання вироку цього суду від 24 жовтня 2013 року про стягнення зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди у сумі 8 000 грн.

Постановою старшого державного виконавця Оболонського РВ ДВС Джулай Ю.Ю. від 28 січня 2020 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №756/14454/19 від 17 січня 2020 року.

Постановою державного виконавця від 08 квітня 2020 року виконавчий документ повернуто стягувачу з підстав, визначених п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки заходи, здійсненні державним виконавцем щодо розшуку майна боржника, виявились безрезультатними.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Положеннями частини першої статті 287 КАС визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Підстави та порядок звернення й розгляду цивільного позову в кримінальному процесі передбачені статтею 128 КПК України.

Так, відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 128 КПК України форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, установленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За змістом частини першої статті 19 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Ураховуючи те, що нормами КПК України не встановлено порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб щодо виконання судового рішення, яким задоволений цивільний позов у кримінальному провадженні, то таке оскарження має відбуватися у порядку цивільного судочинства.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 724/689/16-а, від 21 листопада 2018 року у справі № 569/12295/16-ц, від 22 січня 2020 року у справі №320/247/19.

На вказані норми закону та висновки Великої Палати Верховного Суду суд першої інстанції уваги не звернув, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про те, що розгляд даної справи має відбуватися за правилами адміністративного судочинства, оскільки ОСОБА_1 оскаржуються дії державного виконавця, вчинені в рамках виконання вироку в частині саме цивільного позову, що відповідно до вимог статті 447 ЦПК України наділяє учасника виконавчого провадження правом на оскарження таких дій державного або приватного виконавця до суду, який ухвалив судове рішення, у порядку цивільного судочинства.

Згідно частини третьої статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина перша статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя. У доктрині Європейського суду з прав людини та його практиці «право на суд» передбачено, зокрема, що особа повинна мати доступ до незалежного, неупередженого та компетентного суду.

У своєму рішенні в справі «Голдер проти Сполученого Королівства», 1975 р. суд відзначив: «Було б неприйнятним, на думку Суду, якби ч. 1 ст. 6 детально визначала процесуальні гарантії сторонам у судовому провадженні, не забезпечивши, насамперед, того, без чого користування такими гарантіями було б неможливим, а саме: доступу до суду. Характеристики «справедливості, публічності та оперативності судового провадження були б марними за відсутності судового провадження». Тож право на доступ до правосуддя має дуже важливе значення і без сумніву його необхідно вважати засадою.

Отже, колегія доходить висновку, що місцевий суд належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про закриття провадження, що призвело до неправильного вирішення справи та постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, та, відповідно до статті 379 ЦПК України, є підставою для скасування такої ухвали із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 16 червня 2020 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено «15» вересня 2020 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай