Справа 206/2328/20
Провадження 2/206/729/20
21 вересня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Кушнірчука Р.О.,
при секретареві Ільїній І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про припинення частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності, визнання права власності, виплату компенсації та про усунення перешкод у користуванні будинком,
представника позивача - адвоката Патика А.В.
представника третьої особи - Архипенка А.О.,
Ухвалою суду від 28 травня 2020 року позовну заяву було залишено без руху із визначенням позивачу строку для усунення недоліків, викладених в ухвалі суду.
Ухвалою суду від 18 червня 2020 року по даній цивільній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 08 липня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, а також за клопотанням представника позивача викликано свідків для допиту у судовому засіданні.
Позивач у судове засідання не з`явилась за невідомими суду причинами, про день та час розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином.
Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити
Відповідач належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи за місцем реєстрації, повторно у судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, тому суд відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів ухвалює заочне рішення.
Представник третьої особи у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та просив суд ухвалити у справі рішення відповідно до вимог чинного законодавства.
Також, у судовому засіданні за клопотанням представника позивача були допитані свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона є сусідкою позивача ОСОБА_1 з 2009 року, відповідача вона ніколи не бачила. Їй відомо, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Спочатку у вказаному будинку жила мати позивачки - тітка ОСОБА_6 зі своїм чоловіком та їх донька ОСОБА_1 - позивач по справі. Тітка ОСОБА_6 розповідала, що в неї є ще син, казала що він зовсім не допомагає і вона хоче все своє майно залишити донці - ОСОБА_1 .
Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_5 протягом останніх 14 років. Позивач ОСОБА_1 - її сусідка, постійно мешкає в будинку № 25 . Вказаний будинок належав батькам ОСОБА_1 . Відповідач є рідним братом позивача, однак він з батьками не спілкувався та за їх життя ніколи не приїжджав. Коли ховали мати позивача - тітку ОСОБА_6 , її син приїжджав на похорон.
Заслухавши доводи учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до такого.
Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 червня 2015 року ОСОБА_1 належить 5/6 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26-27)
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 червня 2015 року ОСОБА_1 належить 1/12 частина житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28-29)
Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 208584539 від 08 травня 2020 року ОСОБА_2 належить 1/12 частина земельної ділянки та 1/12 частина житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 37-38)
Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 2322 від 18 травня 2017 року посвідченої відділом проживання фізичних осіб департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 до складу сім`ї/зареєстрованих входять: ОСОБА_1 - незареєстрований власник та ОСОБА_2 (співвласник) (а.с. 39).
Крім того, як вбачається з квитанцій про сплату комунальних послуг та виписок з особових рахунків за адресою: АДРЕСА_1 за період з 2014 року по теперішній час ОСОБА_1 сплачує комунальні послуги та несе витрати по утриманню спірного житлового будинку та земельної ділянки (а.с. 40-62)
З акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 11 травня 2020 року, складеного сусідами ОСОБА_10 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_5 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , встановлено, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 фактично не проживає з 2016 року. Його особисті речі у будинку відсутні (а.с. 66)
Так, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).
Частинами 1,2 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом
Згідно ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно)
Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.
Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі.
У відповідності до ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною 2 цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.
Згідно із ст. 155 ЖК України власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.
Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Положеннями частини першої ст.346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту ч. 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.
Статтею 365 ЦК України врегульовано порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15.05.2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Під час розгляду справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.
Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1 ст.365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті.
В судовому засіданні встановлено, що позивачу у сукупності належить 11/12 частин спірного житлового будинку та 11/12 частин спірної земельної ділянки, що у процентному співвідношенні становить 91,6%.
В той же час, відповідачу на праві власності належить по 1/12 частині спірного житлового будинку та спірної земельної ділянки, що у процентному співвідношення складає 8,3%.
Тобто, зважаючи на загальну площу житлового будинку - 76,5 кв.м (в тому числі житлова - 57,9 кв.м) та земельної ділянки - 0,0887 га., частка відповідача у праві спільної часткової власності є досить незначною, виділення частки такого розміру у натурі є неможливим та недоцільним.
Крім того, позивач у позовній заяві зазначала, що між нею та відповідачем склалися неприязні стосунки, вони взагалі не спілкуються та бачилися всього декілька разів за минулі роки, а саме під час оформлення спадкових прав на спірне нерухоме майно.
Судом також встановлено, що позивач протягом тривалого часу не проживає у спірному будинку, а отже стверджувати, що спірний об`єкт нерухомого майна є єдиним місцем проживання відповідача у суду не має підстав.
При цьому, суд звертає увагу, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд справи у судові засідання не з`являвся, заперечень щодо припинення його частки у майні, або щодо розміру грошової компенсації суду не надав.
Оцінюючи подані докази та встановлені судом обставини, суд вважає, що в даних правовідносинах встановленими і доведеними є всі умови, передбачені ч.1 ст.365 ЦК України.
Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині припинення права власності відповідача на 1/12 частину спірного житлового будинку та 1/12 частину спірної земельної ділянки підлягають задоволенню, і таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.
Відповідно ч.2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Відповідно абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи.
Крім того, приходячи до висновку про задоволення позовних вимог в частині припинення права власності відповідача на частку у спільному майні, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщення також підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Так, згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ від 07.02.2014 року № 5, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації проживання в Україні здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Отже, суд вважає, що в даному випадку відповідач втратив право на користування спірним житловим будинком, оскільки його право власності на спірний будинок припинено, відповідач тривалий час фактично не мешкає у вказаному будинку, проте залишається в ньому зареєстрованим, тобто суд вбачає підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , що також є підставою для зняття його з реєстраційного обліку за вказаною адресою.
Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст.. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 2, 5, 10 - 13, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
Позов ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування житловим будинком з господарсько-побутовими будівлями, за адресою: АДРЕСА_1 , що є підставою для зняття його з реєстрації за вказаною адресою.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) право власності на 1/12 частину житлового будинку з господарсько- побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , у складі якого: до житлового, шлакобетон, будинку літ. А-1 з прибудовою А1-1 - цегла, ґанком а - з трьома сходинками на два блоки площею до 4 кв.м., сходинки бетонні набивні, залізнена цементна стяжка, металева огорожа з дерев`яними поручнями, з козирком, навісом над а - 50% дерево, примикають господарсько-побутові будівлі: сарай Б - шлакоблок, літня кухня В - шлакоблок, погріб під В - бут+камінь, навіс Д - сітка, навіс Ж - дерево, убиральня Е - цегла, споруди №1-13, І, К - вимощення, ворота, колодязь, огорожа, хвіртки; загальна площа житлового будинку - 76,5 кв.м., житлова - 57,9 кв.м.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) сплачений нею судовий збір у сумі 1681,60 гривень.
Повний текст судового рішення складено 23 вересня 2020 року.
Заочне рішення може бути переглянуто Самарським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України подається до Дніпровського апеляційного суду через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Головуючий суддя: Р.О. Кушнірчук