Ухвала

21 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 352/51/19

провадження № 61-10926ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.,

розглянувши касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати та моральної шкоди.

Позов обґрунтовував тим, що він працював у ФОП ОСОБА_1 на посаді монтажника з 02 жовтня 2017 року. З цього часу йому нараховували, але не виплачували заробітну плату. Згідно довідки, яка була видана йому за місцем роботи за період з 02 жовтня 2017 року по 28 вересня 2018 року відповідачем нараховано, але не виплачено заробітну плату в сумі 43 043,00 грн.

27 вересня 2018 року він написав заяву про звільнення за угодою сторін і надав трудову книжку для відповідного запису, однак у вказаний день його не було звільнено, а 13 жовтня 2018 року на поштову адресу за місцем його проживання надійшов наказ від 28 вересня 2018 року № 1 про звільнення його з роботи за угодою сторін. 27 жовтня 2018 року він отримав переказ в розмірі 3 425,35 грн, а також лист від ОСОБА_3 , в якому вказано, що переказ грошей - це належні йому заробітна плата та відпускні.

14 листопада 2018 року позивач отримав повідомлення про необхідність з`явитися за адресою: вул. Дністровська 16А, м. Івано-Франківськ, ТЦ «Горизонт» для отримання розрахункових коштів та підписання особистої картки, однак з`явившись за вказаною адресою йому було повідомлено, що всі належні йому виплати проведені.

ОСОБА_2 , посилаючись на те, що відповідач не виплатив належну йому заробітну плату, не провів з ним повного розрахунку при звільненні, такими діями заподіяв йому моральну шкоду, просив стягнути з ФОП ОСОБА_1 на його користь заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсацію втрати частини заробітної плати у розмірі 108 198 грн та моральну шкоду 100 000 грн.

03 лютого 2020 року уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути з відповідача ФОП ОСОБА_3 на його користь заборговану йому заробітну плату за період роботи з 02 жовтня 2017 року по 28 вересня 2018 року в сумі 42 727,97 грн; компенсацію за невикористану відпустку за період роботи з 02 жовтня 2017 року по 28 вересня 2018 року в сумі 3 155,76 грн; суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (тобто з дня наступного, що йде за днем звільнення і по день ухвалення судового рішення у справі), виходячи з розміру його середньоденного заробітку, який становить 169,22 грн; компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку із порушенням термінів її виплати в сумі 4 789,46 грн; суму понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 03 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 липня 2020 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 03 березня 2020 року скасовано та постановлено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за період з 02 жовтня 2017 року по 28 вересня 2018 року у сумі 42 727,79 грн, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку 7 446 грн; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в сумі 5 316,54 грн; понесені судові витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 117,90 грн. В решті позову відмовлено.

21 липня 2020 року ОСОБА_4 , який діє від імені ФОП ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 липня 2020 року в указаній вище справі.

Ухвалою Верховного Суду від 28 липня 2020 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та надано заявнику строк для усунення зазначених у ній недоліків.

12 серпня 2020 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків.

В касаційній скарзі заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом позову є стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати. Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2102 х 100 = 210 200).

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсації втрати частини заробітної плати.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

І. М. Фаловська