УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

31 липня 2020 року м. Мукачево Справа №303/8282/18 2/303/39/20

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Кость В.В., розглянувши матеріали цивільної справи

за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2

до відповідача ОСОБА_3

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4

про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності, поділ майна та визнання права власності на майно,

та за позовом третьої особи ОСОБА_4

до відповідачів (1) ОСОБА_5

(2) ОСОБА_1

про визнання права власності на частку,

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2018 року ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

На підставі Розпорядження від 28.07.2020 № 24.2.1 «Щодо призначення повторного автоматичного розподілу судової справи» проведено повторний автоматичний розподіл даної справи.

Матеріали справи передано на розгляд судді Кость В.В. 29.07.2020.

При вирішенні питання щодо можливості прийняття справи до свого провадження суд виходить з того, що відповідно до частини 11 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Відповідно до частини другої статті 175 Цивільного процесуального кодексу України позовна заява підписується позивачем або його представником.

Фактичний аналіз тексту позовної заяви свідчить про те, що до суду в якості позивача звернувся ОСОБА_1 , а позовна заява підписана представниками позивача ОСОБА_2 .

На підтвердження своїх повноважень ОСОБА_2 надав угоду про надання правової допомоги від 27 грудня 2018 року та виданий на підставі угоди ордер серії ЗР №14408.

Щодо наведеного суд зазначає, що реалізація права на звернення до суду є процесуальною дією, яка має здійснюватися самою особою у порядку самопредставництва або її процесуальним представником.

Так, відповідно до частини першої статті 58 Цивільного процесуального кодексу України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України).

Представник, через якого має право здійснювати свою участь сторона - є самостійним учасником процесу, який по суті наділений такими ж повноваженнями, як і особа, яку він представляє, саме тому довіритель у спеціально виданій йому довіреності, укладеному договорі визначає для представника обсяг повноважень, які останній має право здійснювати для представництва у будь-якому органі від імені довірителя.

Звернення до суду з використанням правничої допомоги інших осіб, зокрема, адвоката, при реалізації права на справедливий суд (стаття 131-2 Конституції України, ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України та стаття 10 Закону України "Про судоустрій і статус суддів") передбачає надання до суду належних доказів дійсної волі особи, що є учасником справи, на уповноваження іншої особи на право надання правничої допомоги.

Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії (докази повинні бути в оригіналі або у формі копії, якісно оформленої особою, що є учасником справи), а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень представника, що делеговані йому особою, що реалізує право на справедливий суд.

У рішенні Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року по справі № 3-рп/99 зроблено висновок про те, що за правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки.

При цьому, на суд покладено обов`язок перевірити належність доказів наявності у представника права вчиняти конкретну процесуальну дію, що зумовлено, головним чином тим, що такий представник виступає самостійно в суді від імені довірителя (особи, яка відмовилася захищати в суді свої права в порядку самопредставництва) і виконує процесуальні дії виключно в інтересах довірителя, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для нього права та обов`язки.

Таким чином, суд зобов`язаний перевірити щонайменше дві складові представництва, а саме, факт наявності повноважень на представництво інтересів певної особи та, окремо, обсяг таких повноважень, а саме: право на звернення з відповідним процесуальним документом до відповідного суду (інстанції) у конкретний момент часу.

Таке право представника на звернення від імені довірителя може бути підтверджено лише документом, який демонструє дійсне волевиявлення учасника справи на надання повноважень конкретному адвокату, та є належним доказом, що дозволяє суду перевірити весь обсяг наданих повноважень.

Частиною четвертою ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 червня 2019 року у справі № 9901/847/18 зазначила, що звернення до суду, з використанням правничої допомоги інших осіб, зокрема, адвоката, при реалізації права на справедливий суд передбачає надання до суду належних доказів дійсної волі особи, що є учасником справи, на уповноваження іншої особи на право надання правничої допомоги. Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії, а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень представника, що делеговані йому особою, що реалізує право на справедливий суд. Представник повинен демонструвати повагу до суду, підтверджуючи наявність повноважень на представництво, а також не позбавляти довірителя права знати про дії представника.

Згідно з частиною сьомою статті 177 Цивільного процесуального кодексу України, до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 62 Цивільного процесуального кодексу України повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року у справі № 811/1507/18 зроблено висновок, що повноваження представника, яким є адвокат, повинні бути підтверджені оригіналом ордеру виданого на ведення справи в суді або довіреністю; по-друге, ордер на відміну від довіреності не вказує обсяг повноважень, наданих адвокату; повноваження адвоката, зокрема, в даному випадку щодо підписання позовної заяви, повинно підтверджуватись домовленістю сторін у договорі про надання правової допомоги, який засвідчує існування між клієнтом та адвокатом домовленості стосовно об`єму наданих йому повноважень, шляхом окремого визначення такої дії у договорі.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що, по-перше, повноваження представника позивача, яким є адвокат, повинні бути підтверджені оригіналом ордеру виданого на ведення справи в суді або довіреністю; по-друге, ордер на відміну від довіреності не вказує обсяг повноважень, наданих адвокату.

Суд може виконати імперативну вимогу процесуального закону та перевірити наявність права в довірителя на підписання конкретного документу лише за умови, якщо разом з ордером додано завірену належним чином копію договору про надання правової допомоги (витягу з договору), про який зазначено у такому ордері. Такий підхід ґрунтується на імперативних вимогах закону та головним чином, спрямований на забезпечення інтересів особи, яка прийняла рішення брати участь у судовому процесі через представника, гарантування захисту її інтересів цим представником в межах наданих йому повноважень, що, у свою чергу, забезпечує справедливе і ефективне судочинство.

Враховуючи викладене, повноваження адвоката, зокрема, в даному випадку щодо підписання позовної заяви, повинні підтверджуватись домовленістю сторін у договорі про надання правової допомоги, який засвідчує існування між клієнтом та адвокатом домовленості стосовно об`єму наданих йому повноважень, шляхом окремого визначення такої дії у договорі.

Також слід зазначити, що право на подання позову не є тотожним праву представника на підписання від імені позивача позовної заяви (правова позиція Верховного Суду зазначена у постанові від 16 травня 2018 року у справі №810/739/15).

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави».

Європейський суд з прав людини у рішеннях від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України" (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України" (пункт 31) зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

На підтвердження своїх представником надано ордер та угоду про надання правової допомоги від 27 грудня 2018 року, який не містить у собі даних про делегування адвокату Гетику О.М. повноважень саме на підписання від імені позивача позовних заяв в цивільному судочинстві.

В свою чергу, право складання заяв, скарг, клопотань, інших правових документів та їх подання не є тотожним праву представника на підписання від імені позивача позовної заяви.

За таких обставин, позовна заява підлягає залишенню без руху на підставі частини 11 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 175, 177, 187, 257, 260 Цивільного процесуального кодексу України

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовну заяву залишити без руху.

2. Повідомити представника позивача про необхідність усунення недоліків вказаних у мотивувальній частині цієї ухвали протягом трьох днів з дня отримання ухвали.

3. Копію даної ухвали надіслати представнику позивача.

4. Наслідки невиконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху передбачені пунктом 8 частини 1 статті 257 Цивільного процесуального кодексу України.

5. Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Кость