Справа № 577/1705/20
Провадження № 2/577/669/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2020 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді Кравченка В.О.

з участю секретаря Мирошниченко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Конотопі за правилами спрощеного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Дубов`язівської селищної ради про визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, у якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування у позові вказано, що з 2006 року вона разом з чоловіком користуються згаданим домоволодінням. Про те, що будинок вільний, оскільки власники виїхали на постійне місце проживання до Російської Федерації, де вже і померли, їм повідомили односельці. Усі ці роки вони проживають у цьому будинку, підтримують його у належному стані здійснюючи поточні та капітальні ремонти, сплачують комунальні витрати, користуються присадибною ділянкою. Влітку 2019 року постало питання про реєстрацію місця проживання за вказаною адресою, проте зробити вона цього не може, тому як не є власником, що і стало підставою для звернення до суду.

ОСОБА_1 подала клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідач Дубов`язівська селищна рада просить розглянути справу без участі їх представника, вважають вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Суд, дослідивши представлені докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову виходячи із такого.

Із представлених позивачем документів вбачається, що право власності на спірне домоволодіння у Державному реєстрі не зареєстровано (а.с.6). Разом з тим у довідки-характеристики, виданої КП Конотопське МБТІ, вказаний власник спірного майна ОСОБА_2 , який отримав домоволодіння на підставі свідоцтва про спадщину (а.с.7). Факт належності останньому житлового будинку та господарчо-побутових будівль також підтверджений записом у земельно-кадастровій книзі за №29, про що видана відповідна довідка заступником селищного голови (а.с.11). Інша довідка цієї ж посадової особи підтверджує, що в АДРЕСА_1 з 2006 року проживають ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_3 (а.с.12). У технічному паспорті відображені житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці за вказаною адресою (а.с.8-10).

Таким чином судом встановлено, що спірне нерухоме майно має власника, при цьому жодного доказу на підтвердження місця його перебування або смерті позивачем не представлено.

Предметом спору у даній справі є визнання, в порядку набувальної давності, права власності на нерухоме майно, а отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу України та інших законодавчих актів, що діяли на час виникнення спірних правовідносин з урахуванням діючих правових норм.

За положенням ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до приписів ч.1 ст.344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Наведена норма визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна; встановлення характеру володіння (добросовісне і недобросовісне) при виникненні спору здійснюється судом з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним упродовж визначеним законом строків (для нерухомого майна - упродовж 10 років).

Відтак, суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю, крім безперервного відкритого володіння упродовж 10 років нерухомим майном, є встановлення обставин добросовісного заволодіння таким майном у розумінні приписів ч.1 ст.388 ЦК, тобто коли особа не знала і не могла знати, що вона заволоділа чужим майном.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 свідомо користувалася вказаним житловим будинком з 2006 року, при цьому достаменно знала, що спірна нерухомість має власника, яким є ОСОБА_2 , без згоди останнього вселилася та проживає, тобто розуміла, що володіє річчю незаконно, а тому не може бути добросовісним володільцем.

Крім того, як зазначалось вище, позивачем не представлено жодного доказу місця перебування власника майна, а у випадку смерті його правонаступників, які повинні бути відповідачами за позовом про визнання права власності за набувальною давністю. І тільки у разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16, ч. 1 ст. 20 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; право на захист здійснює на свій розсуд.

Відповідно до ст.ст. 12, 13, 82 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи; обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як вбачається з позову ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогами про захист своїх прав, відповідачем за якими, на її думку, є Дубов`язівська селищна рада, котра не була і не є власником спірної нерухомості. При цьому у позові не відображено про порушення чи не визнала прав позивача саме селищною радою.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, як він вважає, порушеного чи невизнаного селищною радою права, а поданий позов до згаданого відповідача є безпідставним.

Керуючись: ст.ст. 316, 344 ЦК України, ст.ст. 10-13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду через Конотопський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня складання.

Суддя Кравченко В. О.