Справа № 487/1434/18
Провадження № 6/487/252/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.08.2020 року місто Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого судді Темнікової А.О., за участю секретаря судового засідання Демиденко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві подання приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Дмитра Олександровича про розшук боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні з приводу примусового виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 04.07.2018 року за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. звернувся 13.07.2020 року до Заводського районного суду міста Миколаєва з поданням про розшук боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні з приводу примусового виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 04.07.2018 року за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги приватний виконавець обґрунтовував тим, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Дмитра Олександровича перебуває виконавче провадження № 60330955 з примусового виконання виконавчого документу, а саме: виконавчий лист № 487/1434/18, що видав Заводський районний суд м. Миколаєва 05.12.2018, про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (рахунок № 0300, єдрпоу 21685166, МФО 300528) (01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 43) заборгованість за кредитним договором № CNL-4001032/2006 від 27.03.2006року в сумі 8997 (вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто сім) доларів 03 цента США, що за день проведення розрахунку по офіційному курсу НБУ (27, 13572 грн.) складає 244 140 (двісті сорок чотири тисячі сто сорок) гривень 89 копійок, яка складається: - суми заборгованості за кредитом - 8020 (вісім тисяч двадцять) доларів 56 центів США, що в гривневому еквіваленті станом на 12.12.2017року по офіційному курсу НБУ (27,13572 грн.) складає 217643 (двісті сімнадцять тисяч шістсот сорок три) гривні 67 копійок.- заборгованість за процентами- 976 (дев`ятсот сімдесят шість) доларів 47 центів США, що в гривневому еквіваленті станом на 12.12.2017 року по офіційному курсу НБУ (27,13572 грн.) складає 26497 (двадцять шість тисяч чотириста дев`яносто сім) гривень 22 копійки., та судовий збір у розмірі 1220 (одна тисяча двісті двадцять)70 копійок. Рішення набрало законної сили 14.08.2018 року.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, для розгляду даного судового провадження було визначено суддю Темнікову А.О.

Матеріали справи передані судді Заводського районного суду міста Миколаєва Темніковій А.О. 22.07.2020 року.

У ході примусового виконання рішення, вчинені заходи приватного виконавця щодо розшуку боржника виявилися безрезультатними, боржник за місцем реєстрації нерухомого майна, та адресою, вказаною у виконавчому документі, фактично не проживає, його місце перебування невідомо і встановити при здійсненні виконавчого провадження не представляється можливим. Дані обставини послужили підставою для його звернення з зазначеним поданням.

Ухвалою судді від 23.07.2020 року подання приватного виконавця прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Приватний виконавець у судове засідання не з`явився, разом з подання подав заяву в якій просив розглянути вищевказане подання за його відсутності.

Боржник ОСОБА_4 в судове засідання не прибув.

Дослідивши матеріали подання, матеріали цивільної справи 487/1434/18 суд приходить до наступного.

На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Дмитра Олександровича перебуває виконавче провадження № 60330955 з примусового виконання виконавчого документу, а саме: виконавчий лист № 487/1434/18, що видав Заводський районний суд м. Миколаєва 05.12.2018, про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН: НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (рахунок № 0300, єдрпоу 21685166, МФО 300528) (01033, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 43) заборгованість за кредитним договором № CNL-4001032/2006 від 27.03.2006року в сумі 8997 (вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто сім) доларів 03 цента США, що за день проведення розрахунку по офіційному курсу НБУ (27, 13572 грн.) складає 244 140 (двісті сорок чотири тисячі сто сорок) гривень 89 копійок, яка складається: - суми заборгованості за кредитом - 8020 (вісім тисяч двадцять) доларів 56 центів США, що в гривневому еквіваленті станом на 12.12.2017року по офіційному курсу НБУ (27,13572 грн.) складає 217643 (двісті сімнадцять тисяч шістсот сорок три) гривні 67 копійок.- заборгованість за процентами- 976 (дев`ятсот сімдесят шість) доларів 47 центів США, що в гривневому еквіваленті станом на 12.12.2017 року по офіційному курсу НБУ (27,13572 грн.) складає 26497 (двадцять шість тисяч чотириста дев`яносто сім) гривень 22 копійки., та судовий збір у розмірі 1220 (одна тисяча двісті двадцять)70 копійок. Рішення набрало законної сили 14.08.2018.

Виконавче провадження відкрито 16.10.2019 року.

За вказаним виконавчим документом боржником є - ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 . Вся кореспонденція належна боржнику направлялась виконавцем за адресою, зазначеною у виконавчому документі ( АДРЕСА_4 ) та за адресою місця знаходження нерухомого майна боржника ( АДРЕСА_5 ).

Відповідно до статей 3, 4, 24, 25, 26 Закону України Про виконавче провадження (далі - Закон), виконавцем 16.10.2019 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржника зобов`язано подати декларацію про доходи та майно та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження.

16.10.2019 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все майно що належить боржнику, цінності, та інше майно боржника, що знаходиться на зберіганні в банківській установі, у тому числі в індивідуальному банківському сейфі.

16.10.2019 року приватним виконавцем винесено постанову арешт коштів боржника, якою накладено арешт на всі грошові кошти в будь якій грошовій одиниці та валюті, що містяться на всіх рахунках, у всіх банківських та інших фінансових установах.

Відповідно інформації з Сайту Укрпошти, рекомендована кореспонденція (постанова про відкриття виконавчого провадження, постанова про арешт майна боржника, постанова про арешт коштів боржника) боржником не отримана.

Рішення на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, будь яких дій спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 Закону України "Про виконавче провадження".

16.10.2019 року приватним виконавцем направлено вимогу подати декларацію про доходи та майно та з`явитись до приватного виконавця. Боржник не отримує кореспонденцію зазначеною у виконавчому документі.

Згідно відповіді Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради боржник ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 .

Відповідно до відповідей банківських установ відсутні кошти належні боржнику та відсутні договори про зберігання цінностей і договори про найм (оренду) індивідуального банківського сейфа.

Згідно відомостей з органів ПФУ України, інформація щодо пенсії та/або отримання доходів ОСОБА_1 в органах ПФУ відсутня.

Регіональний сервісний центр в Миколаївській області при УМВС України повідомило приватного виконавця, що за боржником не зареєстровані транспортні засоби.

Відповідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, за боржником зареєстроване нерухоме майно, а саме квартира двокімнатна за адресою АДРЕСА_5 .

30.01.2020 року приватним виконавцем здійснений вихід за адресою АДРЕСА_5 , за результатами якого складений акт приватного виконавця, відповідно до якого встановлено, боржник за вказаною адресою не проживає його місце перебування невідоме.

30.01.2020 року приватним виконавцем здійснений вихід за адресою АДРЕСА_4 , за результатами якого складений акт приватного виконавця, відповідно до якого встановлено, двері ніхто не відчинив, доступ до помешкання не надано. Встановити фактичне місце проживання боржника не виявляється можливим.

29.04.2020 року приватним виконавцем повторно направлено вимогу подати декларацію про доходи та майно та з`явитись до приватного виконавця. Однак боржником не вчинено жодних дій спрямованих на виконання рішення суду.

28.05.2020 року приватним виконавцем повторно здійснено виходи за адресою АДРЕСА_5 та за адресою АДРЕСА_4 , за результатами якого складено акти приватного виконавця, відповідно до яких встановлено, боржник за вказаними адресами не проживає, двері ніхто не відчинив, доступ до помешкання не надано. Встановити фактичне місце проживання боржника не виявляється можливим.

Боржник за місцем реєстрації нерухомого майна та адресою, вказаною у виконавчому документі, фактично не проживає, його місце перебування невідомо і встановити при здійсненні виконавчого провадження не представляється можливим.

Неодноразове неотримання боржником кореспонденції та документів виконавчого провадження за адресами, встановленими приватним виконавцем в ході проведення виконавчих дій, унеможливлює ефективне виконання рішення суду та позбавляє боржника можливості користуватись правами, наданими Законом України «Про виконавче провадження».

Враховуючи викладене, рішення до теперішнього часу не виконано, жодних коштів на погашення заборгованості по рішенню суду боржником не сплачено, а боржник не вживає заходів щодо виконання рішення. Таким чином, у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо з`ясувати фактичне місце проживання, перебування боржника-фізичної особи.

Відповідно ч. 1 ст. 438 ЦПК України розшук боржника або дитини, привід боржника оголошується за місцем виконання рішення або за останнім відомим місцем проживання (перебування) боржника або дитини чи за місцем місцезнаходженням їхнього майна, або за місцем проживання (перебування) стягувача.

Відповідно до ч.1 ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування чи місцезнаходження боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документам про відібрання дитини державний виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини.

Згідно ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно п. 4. розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012р.,за неможливості з`ясування місцезнаходження боржника державний виконавець звертається з поданням до суду про розшук дитини або боржника.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, судове рішення - це основний акт правосуддя, акт реалізації конституційних повноважень органу державної, судової влади, яким вирішується правовий спір від імені держави Україна. Тому для держави і суспільства незаперечний інтерес становить повага до судового рішення, визнання обов`язковості його виконання, довіра до прийнятих судами рішень.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону: за заявою стягувача про примусове виконання рішення; за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді; якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом; якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом; у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3); в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8); права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша, друга статті 55); обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства (пункт 9 частини другої статті 129); суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (частини перша, друга статті 129-1).

Конституційний Суд України послідовно наголошує у своїх рішеннях на зобов`язанні держави забезпечувати конституційні права і свободи:

- «конституційні права і свободи є фундаментальною основою існування та розвитку Українського народу, а тому держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для їх реалізації. Відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод, оскільки призводить до того, що вони стають декларативними, а це є неприпустимим у правовій державі» (абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 12 квітня 2012 року № 9-рп/2012);

- «держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3 Конституції України) - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини» (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Конституційний Суд України вказував, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України (абзац п`ятнадцятий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац восьмий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого статтею 55 Конституції України права кожного на судовий захист.

Конституційний Суд України неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013).

Забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні.

Аналіз статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України у їх системному зв`язку, наведених юридичних позицій Конституційного Суду України дає підстави стверджувати, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання.

З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§ 43 рішення у справі „Shmalko v. Ukraine від 20 липня 2004 року, § 84 рішення у справі „Fuklev v. Ukraine від 7 червня 2005 року, § 64 рішення у справі „Apostol v. Georgia від 28 листопада 2006 року, §§ 46, 51, 54 рішення у справі „Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine від 15 жовтня 2009 року).

Зазначене відповідає змісту рішення Конституційного Суду України від 15.05.2019 року №2-р(ІІ)/2019.

Враховуючи те, що рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.07.2018 року не виконано, в ході проведення перевірки місцезнаходження боржника встановити не виявилося можливим, суд приходить до висновку, що вимоги подання обґрунтовані та підлягають задоволенню.

За такого, керуючись ст.438 ЦПК України, ст. ст. 18, 36 Закону України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

Подання приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Дмитра Олександровича про розшук боржника - фізичної особи - задовольнити.

Оголосити розшук громадянина України ОСОБА_1 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя А.О. Темнікова