Житомирський апеляційний суд
Справа №278/888/20 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 68 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Миніч Т.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу № 278/888/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 липня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Дубовік О.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом та просив стягнути із ОСОБА_2 на свою користь аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1300 грн. щомісячно, починаючи із дня подання позовної заяви і до його (позивача) смерті.

В обгрунтування позову вказав, що він є непрацездатною особою, оскільки є інвалідом 2 групи та отримує пенсію у розмірі 1638 грн., проте отримуваних коштів не вистачає для забезпечення його потреб. Зазначив, що має сина - відповідача по справі ОСОБА_2 , який зобов`язаний надавати йому допомогу як батьку. Відповідач офіційно не працює, має мінливий дохід, проте будь-якої матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає, у зв`язку із чим, посилаючись на положення ст. 202 СК України просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 02 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. Зокрема зазначає, що при ухваленні судового рішення суд першої інстанції не звернув увагу на те, що він хворіє на онкозахворювання та у зв`язку із цим потребує лікування і проведення декількох сеансів хіміотерапії, є непрацездатним, власного житла не має, отримує мінімальну пенсію, а його дружина також є пенсіонеркою і на її утриманні перебуває неповнолітня дочка. Вважає неправдивими показання свідків- своєї колишньої дружини (матері відповідача) та молодшого сина.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, мотивуючи його наступним.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є пенсіонером та отримує пенсію по інвалідності (а.с. 15).

Згідно копії Довідки МСЕК від 12.02.2019 ОСОБА_1 встановлено 2 групу інвалідності до 05.02.2021 (а.с. 15 зворот).

Із копій довідок Високопічської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 03.01.2020 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проте фактично проживає без реєстрації в найманій квартирі за адресою в АДРЕСА_2 (а.с. 14).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 (а.с.47).

ОСОБА_2 проходить військову службу за контрактом з 28.10.2003 по теперішній час у військовій частині НОМЕР_1 (а.с. 39).

Згідно довідки до акта огляду МСЕК від 15.07.2019 ОСОБА_2 має 2 групу інвалідності у зв`язку із травмою, яку встановлено до 15.07.2022, а також має 30% втрати працездатності (а.с. 40, 41).

ОСОБА_2 перебуває на обліку в Житомирському ОУПФУ в Житомирській області та отримує пенсію по інвалідності, розмір якої склав з 01.11.2019 по 30.04.2020 54524, 86 грн (а.с. 29).

ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 з 05.02.2006, від якого має двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які перебувають на його утриманні (а.с. 33-35).

Водночас, ОСОБА_2 має ряд захворювань, внаслідок перенесеної мінно-вибухової травми струсу головного мозку за час проходження військової служби на сході України, приймаючи участь в ООС, у зв`язку із чим потребує постійного вартісного лікування (а.с. 42-50).

Як на підставу своїх вимог, позивач, посилаючись на ст. 202 СК України, вказував, що відповідач, як син, повинен піклуватися про нього та утримувати, оскільки він потребує матеріальної допомоги для забезпечення життя та лікування, так як є непрацездатним та власного житла немає, а пенсії не вистачає для забезпечення власних потреб.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами наявності потреби в отриманні матеріальної допомоги, що виключає можливість застосування частини першої статті 202 СК України та обов`язок відповідача утримувати свого непрацездатного батька.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується в повному обсязі із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо.

За змістом статті 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі.

У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» N 3 від 15.05.2006 року надано роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним.

Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки вирішуючи питання про стягнення аліментів на непрацездатного батька, суд дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем вимог в отриманні матеріальної допомоги від сина та згідно положень ст. 205 СК України враховував матеріальний стан сторін.

Так, колегія суддів зауважує, що хоча відповідач отримує офіційний дохід, зокрема пенсію по інвалідності та заробітну плату у зв`язку із проходженням військової служби, він сам має 2 групу інвалідності із 30% втратою працездатності, має ряд захворювань, які отримав внаслідок перенесеної мінно-вибухової травми струсу головного мозку за час проходження військової служби на сході України, приймаючи участь в ООС, у зв`язку із чим потребує постійного вартісного лікування, також має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Водночас позивач, маючи 2 групу інвалідності, яку йому встановлено до 05.02.2021, отримує пенсію по інвалідності у розмірі1638 грн., має дружину ОСОБА_6 , з якою проживає за адресою АДРЕСА_3 , яка в силу приписів ст. 75 СК України також повинна його утримувати (а.с. 31).

Доводи апеляційної скарги, що на утриманні дружини перебуває неповнолітня дочка не заслуговують на увагу, оскільки обов`язок по утриманню дітей покладений як на матір, так і на батька, а у справі відсутні докази того, що остання повністю забезпечує свою дитину.

Щодо обгрунтувань потреби у матеріальній допомозі від сина у зв`язку наявністю онкозахворювання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, згідно положень ст. 206 СК України у виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, особами з інвалідністю, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними.

Таким чином, колегія суддів вважає, що підстав для стягнення аліментів на утримання батька недостатньо, виходячи із матеріального стану обох сторін, а вимог про стягнення допомоги на лікування позивач не заявляв.

Разом із тим, матеріалами справи доводиться, що відповідач ОСОБА_2 піклується про свого батька та надає грошову допомогу на лікування, що підтверджується Довідкою ВЧ НОМЕР_1 від 05.02.2020, із якої вбачається, що останній отримав кошти з метою лікування батька (а.с. 30). Позивач вказану обставину не заперечує.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що позивач забезпечений встановленим законодавством мінімальним обсягом соціального забезпечення для осіб, які втратили працездатність, у вигляді пенсії, розмір якої не може свідчити про потребу в матеріальній допомозі. Також суд зазначає, що із матеріалів справи вбачається, що у позивача є ще один повнолітній син, який був допитаний судом як свідок, проте вимог щодо стягнення аліментів на своє утримання позивач до нього не пред`являв, тому позов не грунтується на вимогах закону.

Враховуючи те, що належних доказів відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження обставин, на які посилається позивач в обгрунтування своїх позовних вимог щодо потреби в отриманні матеріальної допомоги у вигляді стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_1 суду не надав, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Виходячи із наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування в розумінні положень ст. 37 ЦПК України немає

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 02 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді