№ провадження 6/646/150/2020
Справа № 646/4421/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.20 року м.Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Теслікової І.І.,

за участю секретаря Лозової О.С.

розглянувши подання приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 ,

ВСТАНОВИВ :

Приватний виконавець звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до будинку АДРЕСА_1 , для проведення опису та арешту майна належного боржнику.

В обґрунтування подання зазначено, що у приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Ю.В. на виконанні перебуває виконавче провадження про солідарне стягнення з фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 645660,83 грн. та 24.07.2020 боржник не допустив виконавця для проведення виконавчих дій до будинку, що є перешкодою для примусового виконання рішення суду, про що складений відповідний акт. У зв`язку з чим приватний виконавець просить дозволити примусове проникнення до будинку для проведення опису та арешту майна, належного боржнику.

Приватний виконавець в судове засідання не з`явився, просив розглядати справу за його відсутності.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 439 ЦПК України інші сторони та заінтересовані особи не повідомлялись про розгляд подання.

Суд, перевіривши матеріали справи, матеріали виконавчого провадження, матеріали подання, приходить до наступного.

20.06.2013 року Московським районним судом видано виконавчий лист по справі 2027/10717/12 про стягнення з фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 645660,83., яка складається з заборгованості по капіталу 539211,29 грн., по процентах 49814,83 грн., пені 56620,51 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В. від 03.07.2020 року відкрито виконавче провадження № 62476057 за вищевказаним виконавчим листом.

Як зазначено у поданні, приватним виконавцем вживались заходи щодо виконання рішення суду та ним було направлено лист про виклик до приватного виконавця для з`ясування дати та часу проведення виконавчих дій та 24.07.2020 року було складено акт про неявку боржника. 24.07.2020 року о 15 годині 00 хвилин виконавцем складено акт про ненадання боржником виконавцю допуск для проведення виконавчих дій за адресою: АДРЕСА_1 , що на думку виконавця є перешкодою для примусового виконання виконавчого провадження.

Згідно частини 1 статті 439 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Статтею 1 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно статті 2 вищевказаного Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Недоторканність житла є однією з конституційних гарантій громадян. Як зазначено у ст. 30 Конституції України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Статтею 311 ЦК України передбачено право на недоторканність житла.

Частинами 1, 2 статті 311 ЦК України зазначено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення у ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.

Гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства.

За змістом наведених вище норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Стаття 18 Закону містить перелік обов`язків і прав виконавців, обов`язковість вимог виконавців, зокрема пунктом 4 частиною 3 статті 18 передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду.

Крім того, Законом передбачено, що рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла, проте це не дало результатів.

Аналіз положень ЗУ «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

В той же час, державним виконавцем на надано суду будь-яких доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання рішення суду.

Так, як вбачається з матеріалів справи, копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 03.07.2020 було направлено боржнику 06.07.2020, яку він не отримав. Копія постанови про відкриття виконавчого провадження та єдиний виклик до приватного виконавця направлялися боржнику на адресу: АДРЕСА_2 , при цьому, у матеріалах справи відсутні докази отримання вказаних листів та докази щодо проживання боржника за вказаною адресою. Відомостей, що виконавцем було здійснено запит для встановлення місця проживання боржника матеріали не містять.

Таким чином, суд позбавлений можливості зробити висновок про дійсну відмову боржника від виконання судового рішення в добровільному порядку, оскільки зазначені документи не підтверджують отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження та виклику до приватного виконавця.

Суд бере до уваги те, що примусове проникнення до житла людини є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, оскільки пов`язане з обмеженням конституційного права людини на недоторканість житла чи іншого володіння.

При вирішенні подання про надання дозволу на примусове проникнення до володіння боржника, суд має переконатися, що боржник перешкоджає виконанню рішення суду, що унеможливлює його примусове виконання, чим порушує права стягувача.

Крім того, подання приватного виконавця про примусове проникнення до житла боржника містить розбіжності в прохальній частині, а саме зазначено, що приватний виконавець просить надати дозвіл до житла боржника ОСОБА_1 , а саме до нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 . Більше того, згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 належить нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1 .

Тому суду не зрозуміло, що саме просить приватний виконавець, чи надання дозволу на проникнення до житла чи до нежитлових приміщень.

Більше того, у акті державного виконавця від 24.07.2020 року зазначено, що боржник не надав виконавцю допуск для проведення виконавчих дій до квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Як зазначено судом вище, за вищевказаною адресою розташовані нежитлові приміщення, відомості про квартиру та її номер у Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 216760212 відсутні.

Більше того, у вищевказаному акті виконавцем не конкретизовано, яким чином боржник не надав йому допуск для вчинення виконавчих дій.

У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що подання про примусове проникнення до будинку АДРЕСА_1 є необґрунтованим та не підлягає задоволенню, оскільки примусове проникнення до житла боржника буде порушувати гарантовані Конституцією права щодо недоторканності житла власників, оскільки приватним виконавцем не вжито достатньо заходів для безперешкодного входження до житла боржника та належного виклику боржника до приватного виконавця, які не потребують примусового проникнення до житла боржника.

Керуючись ст.260, 439 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів в порядку ч. 2 ст.261, ст.354 ЦПК України.

Суддя І.І. Теслікова