КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року м. Київ

Справа № 757/35979/19-ц Головуючий у суді першої інстанції: Бусик О.Л.

Апеляційне провадження № 22-ц/824/9637/2020 Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати в цивільних справах Київського апеляційного суду в складі:

Головуючого (судді-доповідача) Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України про стягнення з держави збитків (упущеної вигоди) та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України про стягнення з держави збитків (упущеної вигоди) та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з 30 березня 1992 року по 07 грудня 2011 року вона працювала на посаді судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області.

10 липня 1997 року Верховною Радою України була обрана суддею цього ж суду безстроково.

08 грудня 2011 року обрана суддею Апеляційного суду Івано-Франківської області.

20 грудня 2013 року подала заяву до Вищої ради юстиції про звільнення з посади судді обраного безстроково, у відставку на підставі п. 6 ст.109 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції Закону від 07 липня 2010 року №2453-VI.

Рішенням Вищої Ради юстиції від 11 лютого 2014 року було внесено подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді, яке 13 лютого 2014 року було направлено до Верховної Ради України.

Постановою Верховної Ради України від 25 грудня 2014 року «Про звільнення суддів» №59-VIII позивача було звільнено з посади судді.

Позивач зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону від 07 липня 2010 року № 2453-VI, яка була чинною до 01 квітня 2014 року було передбачено право судді при виході у відставку на отримання вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою перед звільненням.

Позивач зазначила, що Верховна Рада України протягом тривалого часу, а саме з 13 лютого 2014 року по 25 грудня 2014 року не розглядала подання Вищої ради юстиції про її звільнення, без будь-яких об`єктивних причин.

Звільнення позивача відбулося після спливу одного року з часу подачі заяви про звільнення - 25 грудня 2014 року та в той момент, коли стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону від 07 липня 2010 року № 2453-VI була виключена Законом України від 27 березня 2014 року №1166- VII (набрав чинності з 01 квітня 2014 року).

Зазначала, що після одержання копії наказу про відрахування її зі штату Апеляційного суду Івано-Франківської області з 21 січня 2015 року, вона звернулася до голови Державної судової адміністрації України із заявою про виплату вихідної допомоги, однак одержала письмову відмову, в зв`язку із відсутністю правових підстав для виплати.

В лютому 2015 року позивач звернулася до суду з адміністративним позовом про визнання бездіяльності Верховної Ради України протиправною.

Постановою колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 06 липня 2016 року (справа № 21-40а16) позов задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду подання Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

У вересні 2016 року позивач зверталася до суду з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації про стягнення вихідної допомоги.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2017 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 16 травня 2018 року у позові відмовлено (справа № 809/1108/16).

Позивач зазначила, що в період з 13 лютого 2014 року по 27 березня 2014 року Верховна Рада України без будь-яких об`єктивних причин не розглядала подання Вищої ради юстиції про її звільнення.

Протиправна бездіяльність Верховної Ради України призвела до позбавлення позивача права отримати матеріальне благо, що їй завдало моральної шкоди, яка проявилася у тривалих моральних переживаннях, порушенні нормального ритму життя, спокою і сну, пригніченого стану і приниження внаслідок порушення прав державою, в не правовий спосіб, яку вона оцінила у 60000 грн.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила стягнути з Держави Україна через Державну казначейську службу за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку за бюджетною програмою КПВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів» на користь ОСОБА_1 200 970,00 грн. матеріальної шкоди, 60 000,00 грн. моральної шкоди, 3 891, 21 грн. судових витрат.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з Державної казначейської служби України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в розмірі 200 970 грн. упущеної вигоди.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з Державної казначейської служби України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в розмірі 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з Державної казначейської служби України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2000 грн. та 3273, 94 грн. судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, просила закрити провадження у справі як таке, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначило, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апелянт зазначив, що спір є публічно-правовим, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 17 та ст.19 КАС України підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

Зазначене підтверджується висновком викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 05 червня 2019 року №686/23445/17 у подібній справі.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції, допустив порушення норм процесуального права, розглянувши спір, який не підпадає під його юрисдикцію, ухвалив незаконне рішення, яке просить скасувати, а провадження закрити.

Апелянт у своїх доводах посилається на порушення судом норм матеріального права в частині, де суд зазначив, що кошти, а саме збитки, моральна шкода, судові витрати підлягають стягненню за рахунок Державного бюджету шляхом списання з Державної казначейської служби України.

Апелянт вважає, що судом не було доведено його вини у спричиненні збитків позивачу.

Суд безпідставно ототожнив поняття «Держава» та «Державний бюджет України», «Державна казначейська служба України», таким чином прийшов до помилкового висновку про стягнення коштів з Державної казначейської служби України. На підтвердження своїх доводів апелянт посилається на висновки Конституційного Суду України в рішенні від 03 жовтня 2001 року №12-рн/2001.

Апелянт не погоджується з висновком суду про відшкодування позивачу моральної шкоди та вважає, що така вимога позивачем не доведена.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що Постановою Верховної Ради України від 10 липня 1997 року ОСОБА_1 була обрана на посаду судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області безстроково.

У грудні 2011 року позивач була обрана суддею Апеляційного суду Івано-Франківської області.

20 грудня 2013 року позивач звернулася до Вищої ради юстиції із заявою про звільнення її з посади судді у відставку.

Рішенням Вищої ради юстиції від 11 лютого 2014 року було внесено подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківської області, яке 13 лютого 2014 року було направлено до Верховної Ради України.

Постановою Верховної ради України від 25 грудня 2014 року № 59-VIII, ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківської області відповідно до пункту 9 п`ятої статті 126 Конституції України у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Постановою Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 800/24/15 за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності, визнано протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду нею подання Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківського області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 серпня 2016 року позивач звернулася до Державної судової адміністрації України із заявою про виплату вихідної допомоги.

Листом від 19 серпня 2016 року за № 1036-16-1082/16, ОСОБА_1 було відмолено у виплаті вихідної допомоги.

Відмова мотивована тим, що на момент виходу позивача у відставку правові підстави для нарахування та виплати їй вихідної допомоги відсутні.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2017 року, залишеною без змін колегією суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 809/1108/16 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача, Апеляційний суд Івано-Франківської області, про визнання відмови протиправною та стягнення вихідної допомоги.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції прийшов до висновку, що саме бездіяльність відповідача призвела до факту наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) у ОСОБА_1 як потерпілої особи є наслідком протиправної поведінки Верховної Ради України. Зазначив, що позивач мала «правомірні очікування» відносно того, що її вимоги, які виникли на підставі статті 136 Закону № 2453-VI, будуть вирішені відповідно до загальних положень Конституції та Законів, якими регламентується діяльність відповідача та без необґрунтованих та незаконних (без поважних причин) зволікань та позачергового не вирішення питання про відставку позивачки у розумний строк.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції прийшов до висновку, що заподіяна позивачу моральна шкоди, пов`язана з порушенням її законних прав на отримання вихідної матеріальної допомоги внаслідок протиправної бездіяльності відповідача.

При визначені розміру моральної шкоди суд виходив з конкретних обставин справи, характеру спричинених моральних страждань, їх наслідків й інших негативних впливів, а також з принципів розумності та справедливості, визначивши розмір моральної шкоди в сумі 5 000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеній нормі процесуального закону.

Згідно зі статтею 109 Закону № 2453-VI (у редакції, що діяла станом на час подання позивачем заяви про відставку) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Водночас, за правилами частин другої та шостої статті 111 зазначеного Закону (у редакції, що діяла станом на час подання позивачем заяви про відставку) питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Законом № 1166-VII, який набрав чинності 01 квітня 2014 року, внесено зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме виключено статтю 136 вказаного Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.

ОСОБА_1 звільнено у відставку на підставі Постанови Верховної Ради України від 25 грудня 2014 року, тобто у той час коли вже не існувало права на вихідну допомогу, яка передбачена статтею 136 Закону № 2453-VI і, оскільки датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата подання заяви про відставку до Вищої ради юстиції, тому на момент прийняття відповідачем вказаної вище постанови у зв`язку з внесенням змін у відповідний закон позивач втратила право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року №3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) (далі Рішення № 3-рп/2013)] достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Згідно зі статтею 100 Закону № 2453-VI суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Статтею 109 Закону № 2453-VI передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої Ради Юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Статтею 111 Закону № 2453-VI передбачено, що порядок розгляду питання та прийняття Верховної Ради України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної Ради України.

Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Розгляд питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, на пленарному засіданні Верховної Ради України починається з доповіді Голови Вищої Ради Юстиції або члена Вищої Ради Юстиції, який діє за його дорученням. Рішення про звільнення з посади судді приймається більшістю від конституційного складу Верховної Ради України і оформляється постановою Верховної Ради України. У разі неодержання кількості голосів народних депутатів України, передбачених частиною четвертою цієї статті, щодо звільнення з посади судді, обраного безстроково, проводиться повторне голосування. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 20 Регламенту Верховної Ради України до порядку денного сесії Верховної Ради України включаються позачергово без голосування питання про складання присяги, питання про призначення, обрання на посади, звільнення з посад.

Положеннями статті 216 Регламенту Верховної Ради України встановлено, що Верховна Рада України звільняє з посад суддів, обраних безстроково, відповідно до частини п`ятої статті 126 Конституції України.

Згідно з пунктом другим частини другої статті 88 Конституції України підготовку питань про звільнення з посад суддів Конституційного Суду України та суддів, обраних Верховною Радою України безстроково, до розгляду на пленарних засіданнях Верховної Ради України організовує Голова Верховної Ради України, а в разі його відсутності Перший заступник чи заступник Голови Верховної Ради України.

Порядок роботи Верховної Ради України визначений статтями 82, 83, 84 Конституції України. Відповідно до статті 83 Конституції України порядок роботи Верховної Ради України встановлюється Конституцією України та Регламентом Верховної Ради України.

Відповідно до статті 82 Конституції України Верховної Ради України працює сесійно. Під час сесій проводяться пленарні засідання Верховної Ради України, засідання її комітетів та комісій. Верховна Рада України на сесійний період визначає коло питань, які підлягають розгляду й вирішенню, складає порядок денний чергової сесії, визначає дні й тижні пленарних засідань, роботи комітетів та комісій, народних депутатів у виборчих округах, встановлює кількість і тривалість щоденних пленарних засідань парламенту тощо. Чергові сесії Верховної Ради України починаються першого вівторка лютого і першого вівторка вересня кожного року, а завершуються відповідно не пізніш як за 45 та 10 днів до початку наступної сесії. Верховна Рада України може прийняти постанову про зміну строків завершення сесії.

Рішення Вищої ради юстиції від 11 лютого 2014 року № 7/0/12-14 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Апеляційного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 13 лютого 2014 року було направлено до апарату Верховної Ради України. Голова Верховної Ради України вніс проект Постанови Верховної Ради України від 24 грудня 2014 року № 1624 «Про звільнення суддів» (у тому числі й позивача), і лише 25 грудня 2014 року Верховна Рада України Постановою № 59-VIII звільнила ОСОБА_1 з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 06 липня 2016 року в справі № 800/24/15 за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України про визнання протиправною бездіяльності, визнано протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо несвоєчасного розгляду нею подання Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківського області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Верховний Суд дійшов висновку, що Верховна Рада України при розгляді подання Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку діяла з порушенням вимог, передбачених Конституцією та законами України, якими визначено порядок звільнення судді у відставку. Не розглянувши подання Вищої ради юстиції протягом розумного строку, Верховна Рада України допустила протиправну бездіяльність.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є, в тому числі доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під котрою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

У даній справі, збитки полягають не в реальних втратах особи, яких вона зазнала або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримала або недоотримає внаслідок порушення її цивільного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За загальними положеннями, передбаченими статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, а також наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Крім того, чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності збитків та їх розміру, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками також покладено на позивача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що внаслідок допущеної протиправної бездіяльності Верховної Ради України при розгляді подання Вищої ради юстиції про звільнення ОСОБА_1 з посади судді, у зв`язку з поданням заяви про відставку, Верховна Рада діяла з порушенням вимог, передбачених Конституцією та законами України, якими визначено порядок звільнення судді у відставку, що призвело до не розгляду подання Вищої ради юстиції протягом розумного строку, чим позивачці завдано збитків у вигляді втрати права на вихідну допомогу на соціально-побутові потреби в розмірі 10-ти місячних заробітних плат за останньою посадою перед звільненням, що становить: 10х20097 грн. (заробітна плата з 25 листопада 2013 року по 25 грудня 2013 року перевірити докази в матеріалах справи щодо розміру зарплати і періодів) = 200 970, 00 грн.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що за звичайних обставин позивач мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу, а саме вихідної допомоги на соціально-побутові потреби, яка була передбачена чинною на той час статтею 136 Закону № 2453-VI, оскільки 20 грудня 2013 року звернулася до Вищої ради юстиції із заявою про звільнення її з посади судді у відставку, яка в свою чергу 11 лютого 2014 року ухвалила рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді, і таке подання 13 лютого 2014 року було направлено до Верховної Ради України, однак відповідачем лише 25 грудня 2014 року прийнято Постанову № 59-VIII, якою, зокрема, й позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Івано-Франківської області відповідно до пункту 9 п`ятої статті 126 Конституції України у зв`язку з поданням заяви про відставку, та уже після прийняття Закону № 1166-VII, який набрав чинності 01 квітня 2014 року, яким внесені зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме виключено статтю 136 вказаного Закону, в якій зазначалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Внаслідок певного юридичного факту, який уже відбувся, позивач набула право на отримання вихідної допомоги.

Однак до того як особа встигла реалізувати своє право, держава внесла зміни у нормативний акт, яким таке право було скасовано. При цьому підстави, з яких особа позбавляється раніше набутого права, не пов`язані з її поведінкою.

Колегія суддів вважає, що бездіяльність відповідача призвела до факту наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) у ОСОБА_1 як потерпілої особи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що наявні підстави для застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 22 ЦК України щодо відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачу заподіяно моральну шкоду, пов`язаної з порушенням її законних прав на отримання вихідної матеріальної допомоги внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, знайшли своє підтвердження в процесі розгляду цієї цивільної справи. Однак при визначені розміру моральної шкоди суд виходить з конкретних обставин справи, характеру спричинених моральних страждань, їх наслідків й інших негативних впливів, а також виходить з принципів розумності та справедливості, визначає розмір такої шкоди в сумі 5 000 грн.

Також колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для покладення обов`язку по відшкодуванню збитків та моральної шкоди на Верховну Раду України є вірним, та вважає, що їх відшкодування має бути задоволено за рахунок Державного бюджету.

Відповідно до повноважень органів Державної казначейської служби України, визначених ст. 43 Бюджетного кодексу України, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України.

Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 5 пункту 4 цього Положення).

У відповідності до п.35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Постановою КМУ казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування ) шкоди, заподіяної громадянинові внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про безпідставність стягнення збитків, моральної шкоди та судових витрат за рахунок Державного бюджету шляхом списання з Державної казначейської служби України.

Посилання апелянта на висновки Конституційного Суду України в рішенні від 03 жовтня 2001 року №12-рн/2001 про те, що державні органи, як юридичні особи, несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями та відповідають за порушення зобов`язань коштами, котрі є в їх розпорядженні, а також про те, що держава не відповідає по зобов`язаннях державних органів, які є юридичними особами, а вони не відповідають по зобов`язаннях держави, колегія суддів вважає помилковими, оскільки відповідальність юридичних осіб в контексті зазначеного рішення Конституційного Суду України, умови та підстави її настання поширюються лише на сферу договірних відносин держави та державних органів і не стосується даного спору.

Даний спір виник в позадоговірних (деліктних) правовідносинах, між позивачем, як публічною особою, та Верховною Радою України, як суб`єктом владних повноважень з управлінськими функціями, що мають юридично - обов`язковий, владний, односторонній характер. Підстави та умови настання відповідальності держави в особі створених нею державних органів влади при здійсненні ними, визначених законом управлінських функцій, що спричинили збитки фізичній чи юридичній особі, унормовані законодавцем у спеціальній нормі матеріального права - ст. 1173 ЦК України, яка вірно застосована судом першої інстанції у даному спорі.

Доводи апелянта про недоведеність його вини у спричиненні збитків позивачу спростовуються змістом зазначеної норми про те, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою, незалежно від вини цих органів (вина вже доведена судовим рішенням),на підставі якого особа звернулася до суду в порядку, передбаченому ст. 1173 ЦК України.

Верховний Суд України у постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 зробив висновок про те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі.

Боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету с держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, котрим зокрема є Державна казначейська служба України.

З урахуванням зазначеного вище висновку ВСУ відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади - Казначейство, яке здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Держава визначила гарантії щодо виконання судових рішень та особливості їх виконання у Законі України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". В цьому законі унормовано, що виконання судових рішень про стягнення коштів з боржника - органу державної влади, відбувається центральним органом виконавчої влади, тобто -Державною казначейською службою України, котра реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу відповідно до судового рішення, а в разі відсутності у державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»). Відповідно до пункту 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, безспірне списання - це операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі судових рішень.

Такі ж приписи містить положення про Державну казначейську службу України (ст. 3 п.п. 3), затверджене від 15 квітня 2015року № 215.

У відповідності до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі - Закон).

Державною казначейською службою України (далі - Казначейство України) згідно з частиною 1 статті 3 Закону здійснюється виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (КГІКВ 3504040). Оскільки у ВРУ відсутні відповідні призначення, то суд ухвалив рішення про стягнення збитків на користь позивача з Державного бюджету України шляхом списання з ДКСУ коштів з єдиного казначейського рахунку з дотриманням норм матеріального права.

З огляду на вище викладені спростування доводів апелянта судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що спір є публічно-правовим, оскільки на думку апелянта відповідно до вимог ч.1 ст. 17 та п.2 ч.4 ст.19 КАС України підпадає підюрисдикцію адміністративних судів, враховуючи наступне.

Даний спір є публічно-правовим і випливає з основного спору між позивачем, як публічною особою, та ВРУ як суб`єктом владних повноважень з управлінськими функціями в частині визнання бездіяльності протиправною, котрий розглядався Вищим адміністративним Судом України за правилами адміністративного судочинства та ухвалено постанову від 24 березня 2015 року, якою було залишено позовні вимоги ОСОБА_1 без задоволення.

Постановою Верховного Суду України від 06 липня 2016 року скасовано постанову Вищого адміністративного Суду України від 24 березня 2015 року, та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , про визнання бездіяльності ВРУ протиправною.

Відповідно до ч.1 ст. 21 КАС України, законодавець передбачив, що якщо вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, не були заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, то справи з такими вимогами вирішуються у порядку цивільного або господарського судочинства.

Системне тлумачення зазначеної норми, вказує на те, що таке правило обумовлено тим, що відшкодування шкоди у зобов`язальних деліктних відносинах є традиційно предметом регулювання цивільного права.

Колегія суддів звертає увагу, що даний спір врегульований спеціальною правовою нормою - статтею 1173 ЦК України, котра передбачає, що шкода, завдана особі державними органами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання рішень державних органів незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій ( бездіяльності )таких органів протиправними, незалежно від вини них органів. Аналіз цієї норми приводить до висновку про те , що передумовою подачі позову про відшкодування збитків до держави є наявність судового рішення про визнання рішення державного органу незаконним або його бездіяльності протиправною. А отже право звернутися до суду з позовом про відшкодування шкоди , виникає в особи не з моменту, коли вона дізналася про порушення свого права і звернулася в суд з публічним спором, а з моменту, коли особа дізналася про факт порушення свого права, тобто коли отримала рішення суду про визнання рішення державного органу незаконним або бездіяльності протиправною.

Посилання апелянта на висновок,викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 05 червня 2019 року №686/23445/17 у подібній справі про розгляд спорів, що випливають з публічних спорів в адміністративному порядку, не заслуговує на увагу,оскільки правові позиції, висловлені у подібній справі з іншими обставинами, з інших правових підстав ,не можуть бути застосовані до даної справи, порядок розгляду якої визначений законом.

03 серпня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи N0 923/700/17 визнав, що аналіз норм права дає підстави для висновку, що відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності.

Доводи апелянта про недоведеність позивачем спричиненої їй моральної шкоди, колегія суддів вважає необґрунтованою, оскільки апелянт не навів конкретних доводів та не надав доказів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив частково вимогу позивача про стягнення моральної шкоди, визначивши її розмір 5000 грн. з урахуванням тривалості і ступені тяжкості, спричинених позивачу моральних страждань, стан здоров`я (позивач є інвалідом третьої групи від загального захворювання, інвалідність встановлена довічно), врахував вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів приходить до висновку про заподіяння позивачу моральної шкоди, пов`язаної з порушенням її законних прав на отримання вихідної матеріальної допомоги внаслідок протиправної бездіяльності відповідача, що знайшли своє підтвердження в процесі розгляду цієї цивільної справи.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують на законність та обґрунтованість рішення не впливають, колегія суддів вважає апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А. А. Пікуль