ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5481/20 Справа № 206/5045/19 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К. С. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Деркач Н.М., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Яна Володимирівна, Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту спільного проживання, поділ спільної сумісної власності майна подружжя, визнання права власності в порядку спадкування після смерті спадкодавця, усунення від права на спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , з урахуванням їх уточнень, мотивовані тим, що він є сином ОСОБА_5 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після смерті батька залишилося спадкове майно, а саме квартира АДРЕСА_1 , яка належала останньому на праві власності. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на вищевказане спадкове майно. Спадкоємцями за заповітом на вищевказане спадкове майно після смерті ОСОБА_5 , є його онук ОСОБА_3 та за законом на обов`язкову частку син ОСОБА_1 .. З метою прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , позивач звертався із заявою до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори, але постановою державного нотаріуса Хорошманенко Н.С. від 20 серпня 2019 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки у нього відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно. Оригінали правовстановлюючих документів на квартиру (технічний паспорт, договір купівлі-продажу квартири) знаходяться у відповідача, а їх копії знаходяться в матеріалах спадкової справи після смерті ОСОБА_5 у Восьмій дніпровській державній нотаріальній конторі.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати за ним права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У жовтні ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання, поділ спільної сумісної власності майна подружжя, визнання права власності в порядку спадкування після смерті спадкодавця, усунення від права на спадкування.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 , з урахуванням їх уточнень, мотивовані тим, що він є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї бабусі ОСОБА_6 та дідуся ОСОБА_5 . Відповідно до змісту заповіту бабусі та дідуся зазначено, що на випадок їх смерті, вони заповідають йому усе своє майно, що їм належить, зокрема до якого має належати квартира АДРЕСА_1 , яка була придбана ними під час шлюбу, який укладено 22 березня 1953 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла бабуся ОСОБА_6 , після її смерті спадкова справа не заведена. Оскільки ОСОБА_3 постійно проживав з спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що уже прийняв автоматично спадщину. ОСОБА_3 для отримання свідоцтва про право на Спадщину після смерті бабусі звернувся до Приватного нотаріуса Мазур Я.В., проте нею 30 вересня 2019 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ОСОБА_3 було пропущено строк на прийняття спадщини, а факт спільного проживання з нею не встановлений. Також приватним нотаріусом було рекомендовано ОСОБА_3 звернутись до суду із позовною заявою про визначення додаткового строку на прийняття спадщини чи встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час смерті ОСОБА_6 та про визначення частки її майна належної померлій на праві спільної сумісної власності. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер дідусь ОСОБА_5 13 лютого 2019 року, після його смерті було заведена спадкова справа № 96/2019, що має № 63781613 в Спадковому реєстрі. Оскільки, спадкодавці під час свого життя самостійно не визначили частки володіння у спільно набутому майні, які відповідно до ст. 70 СК України є рівними, позивач вважає за необхідне їх визначити з метою подальшого спадкування їх окремо після смерті кожного з спадкоємців. Така, необхідність виникла у зв`язку з претендуванням, на спадкове майно після смерті дідуся його сином - ОСОБА_1 на правах спадкоємця першої черги, який має право на обов`язкову частку. ОСОБА_3 вважає, що діями ОСОБА_1 зачіпаються його майнові права на спадщину, оскільки частина квартири, яка належала ОСОБА_6 не дає ОСОБА_1 права спадкувати її, тоді, відповідно частка ОСОБА_3 змінюється в більший бік. Тобто, у разі визначення частки майна за ОСОБА_6 , частка ОСОБА_1 зменшиться з 1/4 квартири до 1/8. Оскільки усі права та обов`язки від спадкодавців переходять до спадкоємців, тому позивач вважає за необхідне заявити позов про поділ спільного майна на квартиру АДРЕСА_2 подружжя між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , визнавши права на спадщину в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 на Ѕ вказаної квартири. Що стосується майна після смерті ОСОБА_5 , яким залишається також Ѕ частина квартири, то позивач вважає за необхідне усунути від права на спадкування ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_1 останній раз з`являвся у своїх батьків у 2008 році, за час їх життя постійно ухилявся від надання їм будь-якої допомоги, до вказаного часу навідував своїх батьків з метою наїстися та напитися, а допомоги не надавав, тоді як спадкодавці мали великі проблеми зі здоров`ям, зокрема ОСОБА_6 , яка хворіла епілепсією. Щодо ОСОБА_5 , то в нього було 4 інсульти, через те що він сильно нервував щоразу коли спілкувався по телефону з ОСОБА_1 , то в нього дуже сильно підіймався тиск. В свою чергу, ОСОБА_3 надавалася допомога ОСОБА_5 та ОСОБА_6 під час їх життя та ним було понесені всі витрати, пов`язані з похованням ОСОБА_5 ..

Враховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом просив визначити факт спільного проживання ОСОБА_3 зі спадкодавцем ОСОБА_6 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , поділити спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , визначивши кожному по Ѕ їх частки, визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 на Ѕ частку квартири та усунути ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_5 ..

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2020 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 ..

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що звернення позивача до суду із вимогою про визнання права власності у порядку спадкування є передчасним та необґрунтованим.

При цьому, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з того, що нотаріус не відмовляв ОСОБА_3 в оформленні спадщини в зв`язку пропуском строку прийняття спадщини або у зв`язку з тим, що постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, нотаріусом було лише роз`яснено, що оскільки ОСОБА_3 заяву про прийняття спадщини померлої бабусі в установлений законом строк не подав та на момент її смерті зареєстрований за адресою померлої не був, він пропустив строку для прийняття спадщини і титульним власником квартири є ОСОБА_5 , а тому йому необхідно звернутися до суду із позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та про визначення частки майна, належної померлій на праві спільної сумісної власності. Крім того, суд зазначив, що позивачем не ставилось питання про пропущення строку прийняття спадщини, а встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_6 не породжує для нього будь-яких юридичних наслідків, оскільки після смерті ОСОБА_6 спадщина не відкривалась. До того ж, позивачем обраний невірний спосіб захисту, оскільки прохальна частина позовної заява містить вимогу щодо визначення факту спільного проживання зі спадкодавцем, натомість суд не наділений повноваженнями визначати факт, факт може бути або встановлений або невстановлений. Також, суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_3 не надав суду жодного доказу на підтвердження факту спільного постійного проживання з ОСОБА_6 на момент смерті останньої; позивач не мав та не має право звертатися до суду із позовом про поділ майна подружжя, тобто не є суб`єктом звернення з даним позов. Позивач не надав суду жодних доказів, що квартира є саме спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .. Крім того, суд вказав, що ОСОБА_3 взагалі не доведено жодним належним та допустимим доказом, що ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) на момент смерті володіла будь-яким майном, в тому числі Ѕ частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 також не було доведено, що відповідач не доглядав та не надавав фінансову допомогу на утримання померлого, ухилявся від надання ОСОБА_5 допомоги при можливості її надання, та у ОСОБА_5 існувала потреба в допомозі саме від ОСОБА_1 ..

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким ці вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач за зустрічним позовом здійснював постійний догляд за дідусем, який переніс інсульти, мав безпорадний стан та необхідність сторонньої допомоги, тоді як відповідач, як син, ухилявся від надання батькові будь-якої допомоги. Крім того, апелянт вказує, що відповідач не брав участі в організації та здійсненні похорон ОСОБА_5 ..

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати в частині відмови у задоволенні первісного позову та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимог ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не звернуто уваги на особливість спірних правовідносин, до яких застосовується презумпція визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, що призвело до невстановлення фактичних обставин справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволення як первісних так і зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 22 березня 1953 року ОСОБА_5 та ОСОБА_8 одружилися, прізвище дружині присвоєно ОСОБА_9 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_10 , батьками записані: ОСОБА_5 та ОСОБА_11 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_1 ..

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3 , батьками записані: ОСОБА_12 та ОСОБА_10 .

Згідно договору від 06 лютого 1991 року ОСОБА_5 придбав займану ним та членами його сім`ї квартиру АДРЕСА_3 . Згідно п. 5 цього Договору, визначено, що у разі смерті покупця - ОСОБА_5 , придбана ним по даному договору квартира переходить за правом спадкування на загальних підставах з передачею до спадкоємця всіх прав та обов`язків покупця - ОСОБА_5 ..

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла

Згідно заповіту АВВ № 251144 від 29 червня 1992 року, ОСОБА_6 на випадок своїй смерті зробила розпорядження: усе належне їй майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Згідно заповіту від 29 червня 1992 року, ОСОБА_5 на випадок своїй смерті зробив розпорядження: усе належне йому майно, де б воно не було і з чого б не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право заповів ОСОБА_3 ..

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта - квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_5 .. Рішення про державну реєстрацію прийнято 29.11.2003.

19 лютого 2019 року до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини за заповітом.

Згідно витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 55178589 від 19 лютого 2019 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_5 була заведена під номер НОМЕР_2 .

20 серпня 2019 року до Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори звернувся ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 із заявою про видачу на ім`я останнього свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині згідно зі статтею 1241 ЦК України.

Однак, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири після смерті батька - ОСОБА_5 у зв`язку із відсутністю на руках правовстановлюючих документів на цю квартиру на ім`я спадкодавця.

Згідно відповіді приватного нотаріуса ДМНО Мазур Я.В. від 30 вересня 2019 року, ОСОБА_3 було роз`яснено, що оскільки він заяву про прийняття спадщини померлої ОСОБА_6 , в установлений законом строк не подав та на момент її смерті зареєстрований за адресою померлої не був, він пропустив строку для прийняття спадщини. Окрім цього, згідно поданих ним документів, титульним власником квартири є ОСОБА_5 , чоловік померлої, а тому враховуючи вищевикладене йому необхідно звернутися до суду із позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та про визначення частки майна, належної померлої на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтями 1269-1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Встановлено, що підставою для відмови у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину, є відсутності у нього на руках правовстановлюючих документів на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 на ім`я спадкодавця.

Вчинення нотаріусом нотаріальних дій регламентуються ЗУ «Про нотаріат» та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду

Частинами 1, 2 ст. 46 ЗУ «Про нотаріат» передбачено нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця.

Відповідно до ст. 46-1 нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обов`язково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва обов`язково використовує також відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру.

Інформація з єдиних та державних реєстрів, отримана нотаріусом під час вчинення нотаріальних дій, залишається у відповідній справі державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Користування єдиними та державними реєстрами здійснюється безпосередньо нотаріусом, який вчиняє відповідну нотаріальну дію.

Статтею 49 ЗУ «Про нотаріат» визначено порядок підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії, серед яких: вчинення такої дії суперечить законодавству України; не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Частиною 1 ст. 50 ЗУ «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 має оригінал правовстановлюючого документу, копія якого міститься в спадковій справі.

Врахувавши, що постанова про відмову державного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом обґрунтована лише відсутністю у ОСОБА_1 на руках правовстановлюючих документів на квартиру на ім`я спадкодавця, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звернення позивача до суду із вимогою про визнання права власності у порядку спадкування є передчасним та необґрунтованим.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною 3 ст. 1268 ЦК визначено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем

Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 3 ст. 1271 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Встановленим є той факт, що нотаріус взагалі не відмовляв ОСОБА_3 в оформленні спадщини в зв`язку пропуском строку прийняття спадщини або у зв`язку з тим що постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, нотаріусом було лише роз`яснено, що оскільки ОСОБА_3 заяву про прийняття спадщини померлої ОСОБА_6 , в установлений законом строк не подав та на момент її смерті зареєстрований за адресою померлої не був, він пропустив строк для прийняття спадщини і титульним власником квартири є ОСОБА_5 чоловік померлої, а тому враховуючи вищевикладене ОСОБА_3 необхідно звернутися до суду із позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини та про визначення частки майна, належної померлій на праві спільної сумісної власності.

Колегія суддів вважає, що встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_6 не породжує для нього будь-яких юридичних наслідків, оскільки після смерті ОСОБА_6 спадщина не відкривалась, а власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 є ОСОБА_5 ..

До того ж, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем обраний невірний спосіб захисту, оскільки прохальна частина позовної заява містить вимогу щодо визначення факту спільного проживання зі спадкодавцем, натомість суд не наділений повноваженнями визначати факт, факт може бути або встановлений або невстановлений.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних вимог щодо поділу спільної сумісної власності майна подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на квартиру, визначивши кожному по Ѕ їх частки, оскільки подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_11 померло, тоді як онук не має права звертатися до суду із позовом про поділ майна подружжя, оскільки не є суб`єктом звернення з даним позов.

Також, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права власності за ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 на Ѕ частку квартири, оскільки померла за життя не оформила у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру, а тому вона не є об`єктом спадкування і не увійшла до спадкової маси.

Що ж стосується зустрічних позовних вимог про усунення ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_5 , - колегія й в цій частині погоджується із висновком суду першої інстанції про недоведеність вказаних вимог.

Так, ч.ч. 3, 5, 6 ст. 1224 ЦК України передбачено, що не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 6 постанови від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для життєдіяльності спадкодавця, наявність можливості для цього та свідоме невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

У своїх постановах Верховний суд неодноразово зазначав, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини 5 статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

При цьому, за позицією ВС, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

А ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини (постанова від 30.08.2019 у справі № 589/3209/16-ц, постанова від 22.10.2018 у справі № 644/7044/15-ц).

Так, судом було встановлено, що в ОСОБА_5 був інсульт та він знаходився 10 (десять) днів на стаціонарному лікуванні, однак доказів того, що за життя ОСОБА_5 потребував стороннього догляду, що спадкодавець ОСОБА_5 звертався до ОСОБА_1 за допомогою, а він такої допомоги не надавав, - позивачем за зустрічним позовом надано не було.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_3 щодо усунення ОСОБА_1 від права на спадкування за законом після смерті батька.

Крім того, суд вірно відмовив у стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у розмірі 25000 грн. та 5000 грн., з підстав їх недоведеності, так як зі сторони ОСОБА_3 , не було долучено розрахунку правових витрат та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (кількість витраченого адвокатом часу, вартість вчинення конкретної послуги, тощо).

Доводи апелянтів про те, що позивач за зустрічним позовом здійснював постійний догляд за дідусем, який переніс інсульти, мав безпорадний стан та необхідність сторонньої допомоги, тоді як відповідач, як син, ухилявся від надання батькові будь-якої допомоги, а також те, що судом першої інстанції не звернуто уваги на особливість спірних правовідносин, до яких застосовується презумпція визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, що призвело до невстановлення фактичних обставин справи, - колегія суддів вважає безпідставними, необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Інші твердження апелянтів колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 ..

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційних скарг без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачені апелянтами суми судового збору за подання апеляційних скарг поверненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 10 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко