Дата документу 15.01.2020 Справа № 334/8485/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/8485/17 Головуючий у 1-й інстанції Козлова Н.Ю.
Провадження №22-ц/807/60/20 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: за участю секретаряПодліянової Г.С., Гончар М.С., Кримської О.М., Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на будівельні матеріали у порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок вказавши, що відповідачка ОСОБА_2 є її мачухою, яка 15 березня 2017 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 19/50 часток житлового будинку, АДРЕСА_1 . Після цього, відповідачка почала вимагати виселення чоловіка та дитини позивачки зі спірного будинку.

ОСОБА_1 вважає, що такі дії та вимоги відповідачки є незаконними та такими, які суттєво порушують норми матеріального права та її права, виходячи з наступного: 19/50 часток спірного домоволодіння належали матері позивачки ОСОБА_5 . 31/50 часток вказаного домоволодіння належало брату ОСОБА_6 (батьку ОСОБА_3 , який залучений у якості третьої особи, як співвласник домоволодіння на теперішній час).

На час виникнення спільної часткової власності за вказаною адресою був один житловий будинок літера А. В частині цього будинку, яка належала матері позивачки, проживала її бабуся ОСОБА_7 , до якої позивачка, з дозволу батьків переїхала на постійне проживання після закінчення середньої школи у 1992 році.

В 1994 році позивачка пішла працювати до органів внутрішніх справ, мала самостійний дохід (відомості збереглися тільки за 1997-2003 роки) та бажання побудувати окреме житло.

Мати та її брат ОСОБА_6 , який є дядьком позивачки, як співвласники будинку та користувачі земельної ділянки, площею 2110 кв.м., дозволили побудувати на ній окремий житловий будинок.

Наявність такої письмової згоди та законність дій позивачки по побудові житлового будинку літера Т-2 підтверджуються тим, що у технічному паспорті на домоволодіння позивачка ОСОБА_1 ( ОСОБА_8 - її дошлюбне прізвище) вказана як користувач будинку літера Т-2.

Таким чином, отримавши дозвіл родичів протягом декількох років, а саме з 1996 року по 1998 рік, позивачка, за власні кошти побудувала будинок літера Т-2, загальною площею 87,4 кв.м.

У 1999 - 2001 роках до цього будинку було проведено воду та світло. Батьки у всьому підтримували її та по-родинному допомагали.

В 2002 році позивачка особисто замовила та оплатила проект газопроводу, технічні умови, тощо.

У 2004 році за її рахунок у будинку літера Т-2 було встановлено все необхідне газове обладнання: газовий лічильник, котел, колонку, що підтверджується актом приймання від 17.05.2004 року, підписаним особисто ОСОБА_1 .

Для переселення до нового будинку залишилось тільки встановити сантехніку, але в 2004 році у неї не вистачило коштів, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_5 .

Батько ОСОБА_4 дуже тяжко пережив цю втрату та в серпні 2005 року переніс інсульт, у зв`язку із чим потребував сторонньої допомоги. Тому вселення позивачки до будинку літера Т-2 відклалось до 2006 року.

У 2007 році батько одружився із відповідачкою ОСОБА_2 , яка також виявила бажання жити по Станіславського, 121. Вони разом переїхали до будинку літера А. Проте, ОСОБА_2 постійно налаштовувала батька проти доньки, користуючись його хворобами, наполягала на тому, що позивачка повинна дозволити жити їй та хворому батьку в новому будинку літера Т-2. З приводу цього виникали непорозуміння та сварки.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивачки народився син ОСОБА_9 , а 11.04.2009 року вона зареєструвала шлюб із його батьком ОСОБА_10 . Вони разом оселилися у будинку літера Т-2 та намагались налаштувати родинні стосунки із новою сім`єю батька.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько - ОСОБА_4 помер. Після похорону позивачка з родиною повернулась до свого будинку. Тільки подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 вона дізналася, що в травні 2009 року, її батько склав заповіт на користь ОСОБА_2 .

У відповідності до роз`яснень п. 16 постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним нормам.

За таких обставин, оскільки вирішити питання щодо визнання право власності за ОСОБА_1 на самочинне збудоване майно, а саме: житловий будинок літ.Т-2 можливо лише у судовому порядку, остання звернулася до суду з відповідним позовом, в якому просила визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок літ. Т-2 , загальною площею 87,4 кв.м., житловою площею 37,8 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 2110 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

До початку судового розгляду по суті, відповідачка ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на будівельні матеріали у порядку спадкування за заповітом. Свій зустрічний позов ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що для поліпшення своїх житлових умов подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у 1989 році почали будувати будинок літ.Т-2 на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи та належно затвердженого проекту.

Подружжя ОСОБА_11 ще задовго до початку будівництва будинку літ.Т-2 почали закуповувати будівельні матеріали, що підтверджується копіями документів, які додаються.

В 2005 році померла дружина ОСОБА_4 , яка ІНФОРМАЦІЯ_4 року заповіла усе своє майно тільки йому.

У 2006 році ОСОБА_4 познайомився з позивачкою за зустрічним позовом і з серпня 2006 року вони почали проживати однією сім`єю. На той час будинок був побудований частково з оздоблювальними роботами, опалювання не працювало. Оскільки у будинку проживати було не можливо ОСОБА_4 мешкав у квартирі АДРЕСА_2 , яка належала йому на праві власності. ОСОБА_1 іноді приходила та проживала у будинку літ. «А».

У вересні 2006 року ОСОБА_4 звернувся до сина ОСОБА_2 ОСОБА_12 , з проханням про допомогу для будівництва будинку літ «Т-2», який він будував ще з першою дружиною, так як дочка та син відмовили йому у наданні будь-якої допомоги.

На першому поверсі санвузол не працював, на другому поверсі санвузла не було взагалі, існувало лише приміщення для нього. На стінах були шпалери, стеля осипалася, підлоги взагалі не було, електромережа працювала лише частково, вікна були тимчасові дерев`яні. Для того, щоб добудувати будинок, 24.11.2006 року ОСОБА_4 продав належну йому на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 і за отримані від продажу квартири кошти у розмірі 1566550грн., що еквівалентно 31000 доларів США, добудував спірний будинок.

Оскільки ОСОБА_2 є спадкоємицею за заповітом на спірний будинок і тому у передбачений законом спосіб вона звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на будівельні матеріали та обладнання які були використані в процесі будівництва самовільно збудованого жилого будинку у порядку спадкування за заповітом після смерті її чоловіка.

ОСОБА_2 вважає, що якщо будинок літ.Т-2, є самовільно збудованим, то на нього розповсюджуються вимоги ч.1 ст.376 ЦК України, а звідси особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Просила суд визнати за нею ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за заповітом на будівельні матеріали та обладнання які були використані в процесі будівництва самовільно збудованого жилого будинку літ. «Т-2» за адресою : АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 , який помер16.07.2011 року, а саме на: бетонний розчин у кількості 7,45м3; цементний розчин у кількості 14,31м3; цементно-вапняний розчин у кількості 3,39м3; фундаментні блоки у кількості 24,0 шт; зборні залізобетонні вироби - плити перекриття 22 м3; черепашник у кількості 2265 шт; цеглу силікатну одинарну 9412 шт; цеглу керамічну 648 шт; дерев`яний брус 50мм*100мм у кількості 1,05м3; дошку д=20мм у кількості 2,64м3; керамзіт у кількості 2,5м3; трубу стальну O200 17,0м/п; двотавр 14,4м/п; вінілові шпалери у кількості 72м2; дерев`яні дверні блоки у кількості 7 шт; віконні дерев`яні блоки у кількості 3 шт; металопластикові віконні блоки у кількості 10шт; металеві двері у кіл ькості 1шт; шифер 8-ми хвильовий у кількості 81,6м2; кахель для підлоги у кількості 4,0м2; кахель для стін у кількості 27м2; суміш клейову для кахлю 201,5 кг; лінолеум у кількості 80,1м2; ванну у кількості 1 шт; унітаз компакт у кількості 2 шт; вмивальники у кількості 2 шт; дерев`яні сходи на другий поверх у кількості 1 шт; внутрішню електромережу 1шт; систему опалення у кількості 1 шт, у тому числі котел опалення у кількості 1 шт; пластикову мережу каналізації у кількості 1 шт; мережу водопостачання 1шт, а всього на суму 206027,08 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на будівельні матеріали у порядку спадкування за заповітом задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за заповітом на будівельні матеріали та обладнання, які були використані в процесі будівництва самовільно збудованого жилого будинку літ. «Т-2» за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 , який помер16.07.2011 року, а саме на: бетонний розчин у кількості 7,45м3; цементний розчин у кількості 14,31м3; цементно-вапняний розчин у кількості 3,39м3; фундаментні блоки у кількості 24,0 шт; зборні залізобетонні вироби - плити перекриття 22 м3; черепашник у кількості 2265 шт; цеглу силікатну одинарну 9412 шт; цеглу керамічну 648 шт; дерев`яний брус 50мм*100мм у кількості 1,05м3; дошку д=20мм у кількості 2,64м3; керамзіт у кількості 2,5м3; трубу стальну O200 17,0м/п; двотавр 14,4м/п; вінілові шпалери у кількості 72м2; дерев`яні дверні блоки у кількості 7 шт; віконні дерев`яні блоки у кількості 3 шт; металопластикові віконні блоки у кількості 10шт; металеві двері у кількості 1шт; шифер 8-ми хвильовий у кількості 81,6м2; кахель для підлоги у кількості 4,0м2; кахель для стін у кількості 27м2; суміш клейову для кахлю 201,5 кг; лінолеум у кількості 80,1м2; ванну у кількості 1 шт; унітаз компакт у кількості 2 шт; вмивальники у кількості 2 шт; дерев`яні сходи на другий поверх у кількості 1 шт; внутрішню електромережу 1шт; систему опалення у кількості 1 шт, у тому числі котел опалення у кількості 1 шт; пластикову мережу каналізації у кількості 1 шт; мережу водопостачання 1шт. на суму 206027,08 грн.;

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати: судовий збір у сумі 2060 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що висновки суду, викладені у рішенні, не відповідають обставинам справи, що мають значення для справи, а обставини справи, які суд визнав встановленими є недоведеними, рішення ухвалене з порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, в задовленні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірний будинок був побудований саме нею, за доходи, які вона отримувала у період з 1994 року по 2003 рік. Згідно технічного паспорту початком будівництва спірного будинку є 1997 рік. Крім того, суд не надав належної оцінки письмовому дозволу ОСОБА_6 (власника 31/50 частки домоволодіння) від 05.09.1997 року та письмовому дозволу ОСОБА_5 ( власниці 19/50 домоволодіння) від 05.09.19907 року, які надали позивачці дозвіл на будівництво спірного будинку. В інвентарній справі є довідка голови квартального комітету від 04.04.2001 року, згідно якої вбачається, що вона зареєстрована, проживає та є забудовником нового будинку. Свідки також підтвердили той факт, що будівництво спірного будинку здійснено ОСОБА_1 . Вважає, що відповідачем не спростовано жодного її доказу про те, що саме вона та за свої кошти побудувала спірний будинок у 1997-1998 роках та провела до нього всі комунікації у 1999-2004 роках.

Відповілдно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалене обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу звалишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в ході судового засідання не було доведено та не знайшло свого підтвердження, що спірний будинок літ.Т-2 площею 87,4 кв.м. ОСОБА_1 побудувала за власні кошти протягом 1996-1998 років, крім того, спірний будинок є самочинним будівництвом, а звідси суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Що стосується зустрічного позову, суд зазначає, що у судовому засіданні доведено та підтверджено належними та допустимими доказами, що спадкодавцем ОСОБА_4 було здійснене самочинне будівництво житлового будинку літ.Т-2 за адресою : АДРЕСА_1 , а отже, до спадкоємця за заповітом ОСОБА_2 переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва, таким чином зустрічний позов підлягає задоволенню. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справим та вимогам закону.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що земельна ділянка, площею 0,30 га за адресою: АДРЕСА_1 належала ОСОБА_13 , бабі позивачки, на підставі наказу №314 від 30.09.1981 р. по родгоспу «Дніпрогес» с. Володимирівка Запорізького району Запорізької області, копія якого додана до справи ( а.с. 85 т.1).

18.06.1981 року Рішенням №181/31 виконкому Ленінського районної Ради народних депутатів м. Запоріжжя були визначені частки між співвласниками будинку АДРЕСА_1 , який був побудований у 1959 році, у зв`язку із чим, ОСОБА_13 стало належати 19/50 часток, а ОСОБА_6 -31/50 часток будинку, копія Рішення №181/31 від 18.06.1981року додана до справи ( а.с. 86 т. 1).

02.10.1981 року ОСОБА_7 за договором дарування подарувала 19/50 частин спірного домоволодіння АДРЕСА_1 своєї дочці, ОСОБА_5 , матері позивачці, копія договору дарування додана до справи ( а.с. 59 т. 1).

В матеріалах справи міститься письмові розписки матері позивачки ОСОБА_5 та її брата ОСОБА_6 від 05.09.1997 року зі змісту яких вбачається, що вони, як користувачі земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 дозволяють ОСОБА_8 побудувати жилий будинок на земельній ділянця, яка знаходиться в їх користуванні ( а.с. 82-83 т. 2).

Для поліпшення своїх житлових умов подружжя ОСОБА_11 , батьки позивачки у 1989 році самовільно почали будувати жилий будинок літ.Т-2, а саме, не отримали землевідвід під його будівництво, не отримали належно оформлену проектну документацію, яка дає право виконувати будівельні роботи, вирили котлован без відповідного дозволу.

Подружжя ОСОБА_11 , як до риття котловану під спірний будинок, так і після цього, на протязі декількох років закуповували будівельні матеріали. ОСОБА_4 був вимушений, для отримання додаткових коштів на будівництво та закупівлі будівельних матеріалів, додатково працювати: займався ремонтом холодильників, двигунів автомобілів, працював на сільгоспроботах, де з ним розраховувались як грошима так і сільгосппродукцією, яку він потім реалізовував за гроші, що підтверджується копіями документів, у тому числі накладними, які додані до справи.

Зазначені обставини підтвердили в судовому засіданні також свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла, що підтвелджується свідоцтвом паро смерть Серія НОМЕР_1 ( а.с. 83 т. 1).

За життя ОСОБА_5 (мати позивачки) заповіла усе своє майно тільки чоловіку ОСОБА_4 , що підтверджується копією заповіту від 21 трвня 2005 року зареєстрованого в реєстрі за № 2324 ( а.с. 64 т. 1).

26 листопада 2010 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстровано в реєстрі за № 4-173 ( а.с. 67 т. 1), з якого вбачається, що спадщина, на яку видано свідоцтво складається з: 19/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1 . На земельній ділянци розміром 1982 кв. м. розташований « А» - житловий будинок; Т.2 житловий будинок; Г- гараж; Е- сарай; Л- сарай; В- літня кухня; В-1- літня кухня; В-2- літня кухня; пг- погрібта інші господарські споруди, а також зазначено, що на земельній ділянці знаходиться самочинно побудований, в тому й числі, житловий будинок Т-2. ( а.с. 67 т. 1).

Під час розгляду справи, позивачка ОСОБА_1 вказувала, що вона є користувачем спірного будинку літ. Т-2, що підтверджує технічним паспортом на даний будинок. Вона також вказувала, що цей будинок площею 87,4 кв.м. вона побудувала за власні кошти протягом 1996-1998 років, надавши до позову довідки про її заробітну плату за період з грудня 1994р. по 2003р. У позові позивачка зазначає, що згоду на будівництво їй надали її дядько ОСОБА_16 та її матір.

ОСОБА_1 вказує, що у липні 1998 року вона отримала заробітну плату в сумі 158 грн, а в липні 1999 року 203.50 грн, у той час, як ОСОБА_4 згідно квитанції № 988 від 16.10.1998 року придбав цеглу силікатну на 250 грн., а 02.09.1999 року він придбав 3 пачки цегли селікатної на суму 35 грн., що підтверджується квитоком до прибуткового касового ордеру № 322 та у цей же день придбав ще 3 пачки цегли на суму 420 грн., що підтверджується квитком до прибудинкового касового ордеру № 00355 та накладною до нього № 138 ( а.с. 91-93 т. 10).

З довідки про заробітну плату ОСОБА_1 вбачається, що в 2000 році її заробітна плата склала - 3429.94 грн ( а.с. 14 т. 1), у той час як її батько ОСОБА_4 від продажу соняшника отримав згідно накладної № 580 від 10.10.2000 року -3000 грн. ( а.с. а.с. 94 т1).

Свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 в судовому засідання пояснили, що будівництво спірного будинку йшло 7 років, що спростовує доводи позивачки, що будівництво спірного житлового будинку було розпочато в 1997 році та завершено в 1998 році.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що газовий котел, колонка, пічка, труби були придбані саме нею у 2004 році за її кошти, проте на підтвердження зазначених обставин вона не надала належних доказів. Водночас, з довідки про заробітну плату вбачається, що ОСОБА_1 з 15.04.2003 року не працювала ( а.с. 14 т. 1).

З вищевказаних підстав, у судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , а також свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_3 , які пояснили суду, що позивачка приймала участь у будівництві спірного будинку, але те, що гроші у будівництво спірного будинку вкладала саме позивачка не підтвердили.

Твердження позивачки про те, що вона є власником будинку літ. «Т-2» на підставі того, що вона отримала згоду від імені матері та дядька на будівництво спірного жилого будинку, замовила та оплатила проект газопроводу, технічні умови , а також те, що нею встановлено газообладнання не є належними та допустимими доказами саме будівництва нею спірного житлового будинку.

Верховний Суд України у своїй постанові від 24 жовтня 2018 року по справі № 0541/3459/12 прповадження № 61-10017св 18 зазначив, що наявні в матеріалах справи заяви від імені осіб не підтверджують їх згоду на будівництво і визнання за позивачем права власності на будівлі, якщо такі заяви нотаріальо не посвідчені.

Водночас, заяви, на які посилається позивачка, нотаріально не посвідчені. ( а.с. 82-83 т. 2).

Крім того, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 12.07.2010 року до компетентних органів де вона власноруч письмово підтвердила, що визнає, що будинок АДРЕСА_3 побудований на кошти батька, ОСОБА_4 і є його власністю ( а.с. 66 т. 1).

Те, що позивачка у зазначеній заяві вказала, що будинок, розташований по АДРЕСА_3 , хоч мова йде про будинок , розташований по АДРЕСА_1 , пояснюється тим, що будинок АДРЕСА_1 поділений на дві частини та має двох співвласників, тому для зручності було визначено, що у родини Довбиш - №121/2, а у родини Моісеєнко - №121/1. Цей факт підтверджується пояснювальною запискою, яку додала позивачка до свого позову, щодо проведення газу, де вказано «житловий будинок АДРЕСА_3 ( а.с. 16 т. 1), що також у судовому засіданні підтвердив 3-я особа по справі ОСОБА_3 , ці обставини він вказав у своїх письмових поясненнях.

Той факт, що мова в зазначеній заяві йде саме про спірний будинок свідчить і та обставина, що окрім будинку літ.Т-2 по АДРЕСА_1 інших будинків ОСОБА_4 не будував.

Судом також встановлено, що 24.11.2006 року ОСОБА_4 продав належну йому на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за 1566550 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу від 24 листопада 2006 року ( а.с. 87 т. 1).

Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_4 мав достатьо коштів для проведення будівельних робіт у спірному житловому будинку.

Суд першої інстанції врахував фактичі обставини справи, вимоги закону, надав належну оцінку наявним доказам у справі і дійшов обгрунтованого висновку, що позивачка ОСОБА_1 на підтвердження своїх позовних вимог не надала суду беззаперечних письмових та інших доказів будівництва будинку літ. «Т-2» за адресою : АДРЕСА_1 за свої кошти, своїми силами, та, що земельна ділянка була відведена для цієї мети відповідно до вимог закону, а також що позивачка отримала належно затверджений проект під будівництво. Під час слухання справи встановлено, що до теперішнього часу під вже збудоване нерухоме майно не надана земельна ділянка у встановленому законом порядку, як вимагає ч.3 ст.376 ЦК України, на яку посилається позивачка.

Отже, в ході судового розгляду справи в суді першої інстанції не було доведено та не знайшло свого підтвердження те, що спірний будинок літ.Т-2 площею 87,4 кв.м. ОСОБА_1 побудувала за власні кошти протягом 1996-1998 років на підставі чого, за нею слід визнати право власності, а звідси суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Що стосується позовних вимог зустрічного позову суд виходить з наступного.

Судом встановлено, у 2006 році ОСОБА_4 познайомився з Позивачкою ОСОБА_2 і з серпня 2006 року вони почали проживати однією сім`єю, а 24.11.2007 р. зареєстрували шлюб, копія свідоцтва про шлюб знаходиться в матеріалах справи.

ОСОБА_2 наполягала, що станом на 2006 рік її чоловіком, ОСОБА_4 та його першою дружиною ОСОБА_5 будинок літ. «Т-2» був побудований частково. Виритий котлован, збудовані стіни, стеля, дах, частково виконані оздоблювальні роботи. На першому поверсі санвузол не працював, на другому поверсі санвузла не було взагалі, існувало лише приміщення для нього. На стінах шпалери відпали, штукатурка на стелі відпала, підлоги взагалі не було, електромережа працювала лише частково, вікна були тимчасові дерев`яні. Опалювання не працювало так як розмерзлося, тому на стінах утворилася пліснява. Вікна та двері розбухли, ними не можливо було користуватися. Та для того, щоб добудувати будинок, 24.11.2006 року ОСОБА_4 продав належну йому на праві власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 і за отримані від продажу квартири кошти у розмірі 1566550грн., що еквівалентно 31000 доларів США, добудував спірний будинок, копія Договору купівлі-продажу знаходиться у матеріалах справи. Після продажу квартири позивачка ОСОБА_2 та її чоловік перейшли проживати до її квартири на Хортицькому мікрорайоні де мешкали до весни 2007 року.

На отримані кошти ОСОБА_4 разом з сином позивачки, ОСОБА_12 та його друзями з вересня 2006р. по травень 2007 року у будинку літ.Т-2 змонтували нове опалення, поміняли тимчасові вікна на металопластикові, настелили підлогу на другому поверсі з ДВП та ліноліума, відремонтували та поміняли на нову усю електропроводку, зробили нову каналізацію і водопровід у всьому будинку, зробили на другому поверсі санвузол, замінили систему опалювання, так як попередня система розмерзлася, змінили стелю на другому поверсі, зробили нову витяжку для газового котла, придбали нові меблі з вбудованою технікою на кухню, придбали та встановили газову колонку на кухню.

Після завершення вказаних робіт навесні 2007 року ОСОБА_4 і ОСОБА_2 вселилися у спірний будинок літ.Т-2, а решту необхідних робіт продовжували виконувати до осені 2008 року.

Той факт, що усі перелічені роботи та витрати на придбання матеріалів були зроблені за кошти ОСОБА_4 у судовому засіданні підтвердили свідки : ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ОСОБА_12 , а також допитаний ІНФОРМАЦІЯ_5 р. ОСОБА_24

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, копія свідоцтва про смерть знаходиться у матеріалах справи ( а.с. 84 т. 1).

За життя ОСОБА_4 20.05.2009 року склав заповіт, яким все своє майно, взагалі все те, що буде йому належати за законом на день його смерті і на те, на що він буде мати право заповів своєї дружині - ОСОБА_2 , копія заповіту знаходиться у матеріалах справи ( а.с. 89 т. 1).

ОСОБА_2 своєчасно звернулася до Другої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і 15.03.2017 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, реєстровий № 443/2011 на 19/50 часток житлового будинку літ.А., право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, копії Свідоцтва, та Витягу додані до справи ( а.с. 97 т. 1).

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 належить 19/50 часток будинку і у відповідності до ст.120 ЗК України їй також належить право користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Якщо будівництво об`єкта нерухомого майна здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини на підставі статті 1216 ЦК України.

Самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не є об`єктом права власності, тому таке майно не входить до складу спадщини.

Згідно зі статтею 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статей 376, 1218 ЦК України, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Спадкоємець не позбавлений права звернутись із позовними вимогами про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва в порядку спадкування. Це узгоджується з частинами третьою і п`ятою статті 376 ЦК України і нормами про спадкування та склад спадщини (статті 1216, 1218 ЦК України ).

Якщо право звернутися з вимогою про визнання права власності на об`єкти самочинного будівництва відповідно до чинного законодавства (частини третьої і п`ятої статті 376 ЦК України ) належало спадкодавцеві, воно також належить спадкоємцеві, який прийняв спадщину.

Право вимагати визнання права власності на самочинно збудоване майно відповідно до частин 3 третьої і п`ятої статті 376 ЦК України є суб`єктивним цивільним правом, яке переходить у порядку спадкування відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України.

Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди за спадкоємцями має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; в якому році було зведено самочинні будівлі; відповідність самочинно зведених будівель архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акта приймання в експлуатацію або сертифікату відповідності.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є спадкоємицею за заповітом на спірний будинок і тому у передбачений законом спосіб звернулася до суду з позовом про визнання права власності на будівельні матеріали та обладнання які були використані в процесі будівництва самовільно збудованого жилого будинку у порядку спадкування за заповітом після смерті її чоловіка.

З`ясовано, що будинок літ.Т-2, є самовільно збудованим, оскільки як вже було встановлено вище, земле відвід під його будівництво не було отримано, виритий котлован без відповідного дозволу, не отримано належно оформлену проектну документацію яка дає право виконувати будівельні роботи, то на нього розповсюджуються вимоги ч.1 ст.376 ЦК України - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Такі ж роз`яснення містяться у Постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз`яснено в п.6, що « Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз`яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування"».

Статтею 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Пунктом 7 Постанови Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено: «Якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва.»

Відповідно до пункту 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13 березня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до I-III категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органами державного архітектурно-будівельного контролю поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації. Експлуатація об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачене законодавством) в експлуатацію, забороняється (пункти 10, 11 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів).

Представник позивачки лише під час слухання справи, а сме 24.11.2017 року звернувся до Державної архітектурно-будівельної інспекції з запитом адвоката про оформлення декларації про готовність об`єкта до експлуатації, але листом від 30.11.2017 року № 1008-23.5/3848 їй було роз`яснено, що для оформлення декларації на «Будівництвожитлового будинку літ. «Т-2» за адресою: АДРЕСА_1 » без надання даних щодо документу, що надає право на використання будівельних робіт або рішення суду про визнання права власності на самовільно збудований об`єкт, а також інформації щодо права власності або користування земельною ділянкою.

Суд апеляційної інстанції встановив, що в матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_4 ти ОСОБА_1 до відповідного територіального органу Державної архітектурно-будівельної інспекції щодо приймання самочинно збудованих будинку і надвірних споруд в експлуатацію.

Відповідно до висновку експерта № 2390 від 19.06.2018 року за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи встановлено, які саме використані будівельні матеріали та їх кількість в процесі будівництва самовільно збудованого житлового будинку літ. « Т-2» за адресою АДРЕСА_1 ( а.с. 176-180 т. 1).

З огляду на зазначене, суд першої інстанції прийшов до обгрунтовного висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали у порядку спадкування за заповітом.

Щодо доводів апелянта про те, що власники будинку ОСОБА_6 та ОСОБА_5 05.09.1997 року надали ОСОБА_1 письмовий дозвіл на будівництво спірного житлового будинку на земельній ділянці, яка знаходилася в їхньому користуванні за адресою АДРЕСА_1 , то суд апеляційної інстанції не може взяти їх до уваги, як доказ про надання позивачці земельної ділянки для будівництва спірного житлового будинку відповідно до вимог закону, оскільки такі заяви нотаріально не посвідчені.

Вказане узгоджується з правовою позицією, вискаленою у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року по справі № 0541/3459/12 провадження № 61-10017св18.

Разом з тим, у разі надання дозволу на будівництво підлягає виділенню земельна ділянка під це будівництво. Проте, земельна ділянка, відповідно до вимог закону, ОСОБА_1 не виділялась.

Доводи апелянта про те, що саме вона будувала спірний будинок за особисті кошти також не знайшли свого підтвердженя.

Будинок по АДРЕСА_1 належав матері позивачки ОСОБА_5

21.05.2005 року ОСОБА_5 заповіла все своє майно, разом з самочинним будівництвом, своєму чоловіку ОСОБА_25 .

В той час, коли ОСОБА_4 хотів оформити право приватної власності на спірний житловий будинок та земельну ділянку, позивачка ОСОБА_1 власноруч написала заяву в компетентні органи, в якій підтвердила той факт, що житловий будинок, який знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 , здійснив її батько ОСОБА_4 за власні кошти, та вона визнає, що житловий будинок є його власністю.

Посилання позивачки на те, що це був інший будинок, не знайшло свого підтвердження, оскільки матеріалами справи та показами свідків встановлено, що за свого життя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 будували лише один будинок літ Т-2 новий будинок на їх земельній ділянці, який є предметом розгляду у цій справі, а інший будинок за цією адресою належав ще діду та бабі позивачки, які потім передали його своїм дітям.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в заяві від 12.07.2010 року наданій батьку для компетентних органів, позивачка говорить саме про спірний житловий будинок.

Крім того, твердження позивачки спростовуються показами свідків, які повідомили про те, що ОСОБА_4 здійснював риття котловану для будівництва будинку у 1989-1992 роках, а сам будинок ОСОБА_8 будував за сім років, в той час, як позивачка зазначає, що побудувала його за два роки.

Доводи апеляційної скарги про те, що у технічному паспорті користувачем житлового будинку літ. Т-2 за адресою: АДРЕСА_1 зазначена саме позивачка, не береться судом до уваги, оскільки зазначена обставина не свідчить про те, що остання є забудовником спірного будинку. Крім того, технічний паспорт не є правовстановлюючим документом на житловий будинок.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявника, встановлені судом неповно і неправильно.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

При вирішенні даної справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, оскаржене судове рішення відповідає критеріям законності і обґрунтованості.

З огляду на зазначене, судом повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційцну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 липня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 січня 2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Кримська О.М.