Справа № 342/652/17
Провадження № 22-ц/4808/1031/20
Головуючий у 1 інстанції Ничик Г. І.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Городенківського районного суду в складі судді Ничик Г.І., ухвалене 12 червня 2020 року в м. Городенці Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 22 червня 2020 року, в справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 30 листопада 2005 року між ними шляхом підписання анкети-заяви було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 12 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за ним. Кінцевий термін повернення відповідає строку дії картки. При цьому сторони керувались частиною 1 статті 634 ЦК України, яка визначає умови укладення договорів приєднання. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ними договір, про що свідчить її підпис. Договором передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору з інформуванням про це позичальника.

Позивач виконав свої зобов`язання з надання банківських послуг в повному обсязі. Натомість, оскільки ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання належним чином не виконувала, станом на 30 квітня 2017 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 71 011,19 грн. З яких: 10 976,23 грн - заборгованість за кредитом, 53 442,28 грн - заборгованість по процентах за користування кредитом, 2 735,00 грн - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн - штраф (фіксована частина) та 3357,68 грн - штраф (процентна складова). З цих підстав банк просив задовольнити позов.

Рішенням Городенківського районнного суду від 12 червня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 кредитний договір не укладала, оскільки за висновком судової почеркознавчої експертизи № 1.1.-243/18 від 28 вересня 2018 року підпис у заяві позичальника на отримання кредитної картки від 30 листопада 2005 року виконаний не нею, а іншою особою.

Не погодившись із рішенням суду, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, представник АТ КБ «ПриватБанк» Крилова О.Л. подала апеляційну скаргу. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Суд, ухвалюючи рішення, керувався лише висновком експертизи, безпідставно не взявши до уваги інші докази. Так, після отримання кредитної картки ОСОБА_1 здійснила дії щодо проведення її активації, користувалась карткою та отримувала кредитні кошти з власної ініціативи. Цими обставинами повністю доведено факт укладення сторонами кредитного договору на визначених банком Умовах про надання та обслуговування платіжних карток.

Окрім того, відповідач неодноразово вносила кошти в рахунок погашення боргу через термінали самообслуговування, здійснювала розрахунки в торгівельній мережі, сплачувала комунальні послуги, переводила кошти через систему Приват24 тощо. Підтвердженням чого є виписка за кредитним договором, яка має статус первинного документа, що фіксує факт виконання фінансових операцій. Суд, натомість, не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про те, що позичальник користувалась грошовими коштами, виконувала умови договору на протязі 2015-2018 років, частково сплачувала заборгованість по відсотках, пені, комісії. Таким чином визнала свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.

А оскільки кредитний договір виконувався та ніким не оспорений, є всі підстави для стягнення заборгованості. Що повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постановах від 07 березня 2018 року у справі №755/18246/15-ц та від 11 вересня 2019 року у справі №153/1334/16-ц.

Разом з тим, відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду немає заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, передбаченими статтею 89 Кодексу. Вважає висновок експерта недостатнім доказом, та таким, що не може бути покладений в основу судового рішення. Також не було враховано недоліки проведеної судової експертизи, адже експертом не було досліджено в достатній кількості вільні та умовно-вільні зразки підпису.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Осудар О.П. покликалась на законність та обґрунтованість судового рішення. Доводи апеляційної скарги вважає надуманими та такими, що не спростовують висновків суду.

Вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано послався на висновок судової почеркозновчої експертизи, яка підтвердила, що підпис на заяві від 30 листопада 2005 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг виконаний не ОСОБА_1 . Натомість, в суді висновок експерта позивачем під сумнів не ставився, клопотання про призначення повторної експертизи не заявлялося. Експертне дослідження проводилось експертами Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України відповідно до Науково-Методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції №53/5 від 08 жовтня 1998 року. Висновком експерта №1.1.-243/18 від 28 вересня 2018 року спростовуються доводи позовної заяви про укладення між сторонами кредитного договору. Також в матеріалах справи немає підтверджень, що саме вона отримувала та користувалась кредитними картками, тобто що між сторонами існували кредитні правовідносини. Орім того, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, відповідальність у вигляді неустойки за порушення термінів виконання договірних зобов`язань тощо.

За наведених обставин просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

В судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами суду представник АТ КБ «ПриватБанк» Рокетська С.В. доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Осудар О.П. вимоги апеляційної скарги заперечила, покликаючись на законність та обгрунтованість рішення суду.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду не відповідає вказаним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 листопада 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому перейменоване на АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 шляхом підписання анкети-заяви укладено кредитний договір б/н, за умовами якого останній надано кредит на картковий рахунок. При цьому в заяві зазначено, що позичальник погоджується, що підписана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складає між ними договір (а.с. 80 т.1 ). ОСОБА_1 отримала універсальну кредитну картку MasterCard на строк дії до листопада 2007 року зі сплатою процентів у розмірі 3% в місяць з розрахунку 360 днів в році. Порядок погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. Погашеня заборгованості по кредитному ліміту може проводитись як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і списанням банком коштів з дебетної карти. При цьому сума кредитного ліміту визначена в розмірі 2 500,00 грн, а строк його дії відповідає терміну дії картки.

Відповідно, позивач, обґрунтовуючи право вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, крім самого розрахунку заборгованості, в тому числі посилався і на Умови та правила надання банківських послуг.

Згідно витягу з банківського програмного комплексу, позичальник по даному кредитному договору отримувала кредитні картки № НОМЕР_1 від 30 листопада 2005 року зі строком дії листопад 2008 року, № НОМЕР_5 від 12 листопада 2007 року зі строком дії листопад 2012 року, НОМЕР_4 від 30 квітня 2013 року зі строком дії серпень 2016 року та № НОМЕР_2 від 12 листопада 2014 року на строк дії квітень 2018 року (а.с. 183 т.1, 24 т.2). Крім того банком неодноразово змінювався кредитний ліміт (а.с. 182 т.1).

Позивачем на підтвердження своїх вимог надано розрахунок заборгованості, яка станом на 30 квітня 2017 року складала 71 011,19 грн. Зокрема, 10 976,23 грн - за кредитом, 53 442,28 грн - по процентах за користування кредитом, 2 735,00 грн - за пенею та комісією, 500,00 грн - штрафу (фіксована частина) та 3357,68 грн- штрафу (процентна складова) (а.с. 4-7 т.1).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» від 30 листопада 2005 року ОСОБА_1 не підписувалася, а відповідно кредитний договір сторонами не укладався. Тому відсутні підстави для задоволення позову банку про стягнення з неї заборгованості за цим договором. Також суд відхилив довідку позивача про видачу позичальнику кредитних карток, оскільки за відсутності доказів хто саме їх отримував така не може слугувати доказом користування позичальником карткою.

При цьому суд послався на висновок експерта №1.1.-243/18 від 28 вересня 2018 року за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної Івано-Франківським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром. За його змістом підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Підпис» у заві позичальника на отримання кредитної картки від 30 листопада 2005 року виконаний не нею, а іншою особою. Ознак навмисної зміни почерку у досліджуваному підписі не виявлено (а.с. 137-140 т.1).

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

В силу положень статей 526, 530, 610, 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини третя-п`ята статті 203 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина друга статті 207 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 638 та частиною першою статті 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі частини другої статті 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

Згідно вимог частини другої статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом частин першої-другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

З огляду на вказані положення цього Кодексу кредитний договір є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином сам по собі висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється у сукупності з іншими доказами за правилами статті 89 ЦПК України (стаття 110 ЦПК).

Частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Звертаючись до суду з цим позовом, АТ КБ "ПриватБанк" покликалося на те, що в порушення умов кредитного договору та положень статей 509, 526, 1054 ЦК України позичальник свої зобов`язання не виконувала, у зв`язку з чим просило стягнути заборгованість за кредитним договором.

При цьому ОСОБА_1 не оспорювала вказаний договір та не заявляла вимоги про визнання його недійсним. Суд не врахував, що не підписання особою, зазначеною у договорі як сторона, може бути підставою для визнання його недійсним за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) у зв`язку з невідповідністю його вимог частинам третій та п`ятій статті 203 ЦК України. А саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, за умови підтвердження зазначеного факту належними доказами та встановлення, що стороною оспорюваного договору не вчинялися дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин.

Обмежившись єдиним доказом - висновком судової почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції ухилився від з`ясування всіх фактичних обставин справи, що, в свою чергу свідчить про недотримання встановленого статтею 89 ЦПК України принципу оцінки доказів.

Разом з тим кредитний договір за своєю правовою природою є реальним договором, оскільки крім згоди сторін на його укладення, необхідно вчинення певних дій, зокрема передача коштів позичальнику.

З наданого банком розрахунку та виписки вбачається, що позичальник регулярно користувалась кредитними коштами. Зокрема виконувала грошові перекази на свої рахунки та рахунки свого чоловіка ОСОБА_2 , оплачувала комунальні послуги та послуги мобільного зв`язку, проводила інші платіжні операції. Також нею здійснювалось поповнення картки, зокрема через термінали самообслуговування, у зв`язку з чим відбувалось погашення заборгованості за кредитом. Таким чином, вона вчиняла всі необхідні дії, які відповідали її волевиявленню з метою отримання банківського кредиту. З виписки також вбачається, що розмір використовуваних коштів перевищував суму внесених на рахунок коштів для погашення заборгованості. (а.с. 90, 206-222 т.1).

Тому з огляду на вищезазначене, колегія суддів не може взяти до уваги висновок почеркознавчої експертизи про те, що анкета-заява підписана не ОСОБА_1 , а іншою особою, як єдину підставу для відмови в задоволенні позову.

В засіданні суду апеляційної інстанції під час розгляду справи представник відповідача Осудар О.П. не спростувала інформацію щодо користування кредитними картками та отримання кредитних коштів ОСОБА_1 протягом 2005-2017 років, будь-яких правових підстав вважати цей кредитний договір неукладеним не навела.

Установивши, що позичальник не оспорювала дійсності правочину, факт отримання та користування кредитними коштами, враховуючи часткове виконання нею зобов`язань щодо погашення кредиту, колегія суддів приходить переконання, що дії ОСОБА_1 були спрямовані на виникнення кредитних правовідносин та реальне отримання грошових коштів. А отже існують підстави для стягнення з неї заборгованості за цим кредитним договором.

Наведене повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в справі № 601/2042/15-ц від 14 серпня 2019 року.

Разом з тим колегія суддів вважає, що позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню.

На підставі частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

В силу вимог статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений.

Натомість, роздруківка із сайту банку не може слугувати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Зазначений висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), який в силучастини четвертої статті 263 ЦПК України повинен бути врахований при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Сума заборгованості позичальника по тілу кредиту відображена у наданих банком розрахунках. Суми надходження та витрат коштів згідно цього розрахунку повністю співпадають з інформацією, що міститься у виписках по рахунках. Тобто, вказаними письмовими доказами доведено, що ОСОБА_1 активно користувалась кредитними коштами, що перевищують первісно встановлений ліміт 2 500 грн.

Згідно долученого банком розрахунку заборгованість відповідача за тілом кредиту становить 10 741,27 грн, що знаходиться в межах кредитного ліміту, встановленого 24 березня 2015 року. Належними та допустимими доказами ця сума заборгованості ОСОБА_1 та її представником не спростована.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів - тіла кредиту.

Приймаючи до уваги те, що фактично кредитні кошти згідно зазначеного обсягу кредитних зобов`язань позичальником отримано, що свідчить про погодження нею дій банку щодо умов кредитування в цій частині, суд не вбачає підстав для відмови у стягненні суми заборгованості по тілу кредиту в розмірі 10 741,27 грн. А тому в цій частині позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частинами першою, третьою статті 1056-1 цього кодексу передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

В анкеті-заяві базова ставка за користування кредитом складає 3% на місяць, тобто річна процентна ставка - 36%. З 08 грудня 2005 року відповідачка почала використовувати кредитні кошти банку і частково повертала борг, здійснивши останнє погашення 30 січня 2015 року на суму 548,00 грн. Проте належним чином вчасно та в повному обсязі не виконувала умови договору, внаслідок чого виникла заборгованість. Тому колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги щодо стягнення заборгованості за процентами.

З представленого банком розрахунку заборгованості вбачається, що з 06 травня 2005 року по 31 березня 2015 року банк нараховував відсотки на поточну заборгованість в межах 36% річних в загальному розмірі 12 079, 17 грн, з яких позичальником сплачено 10 083,92 грн. Отже заборгованість за цей період по процентах складає 1 995,25 грн (12 079, 17 - 10 083,92 ) .

З 01 квітня 2015 року по 30 квітня 2017 року банком розраховувалась заборгованість за відсотками виходячи з 42% річних. Разом з тим, оскільки сторони взагалі не обумовлювали можливості зміни процентної ставки, в позичальника відсутній обов`язок перед банком сплачувати більше ніж 3 % в місяць за користування кредитними коштами, тобто 36% річних.

Відтак враховуючи таку відсоткову ставку, кількість днів користування кредитними коштами в розмірі 10 741,27 грн за період з 01 квітня 2015 по 30 квітня 2017 року, яка складає 760 днів, заборгованість за цей період по відсотках за користування кредитом становить 8 163,36 грн.

Таким чином, загальна заборгованість по процентах за користування кредитом яка підлягала стягненню з відповідача на користь банку за весь період становить 10 158,61 грн (1 995,25 грн +8 163,36 грн).

Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник) та відсотків, стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату за користування кредитними коштами. При цьому покликався на Витяг з Тарифів, а також Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме такі Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла позичальник, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Як і того, що вказані документи на момент отримання нею кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати неустойки (пені, штрафів), у зазначеному в цих документах( доданих банком до позовної заяви) розмірах і порядках нарахування.

З огляду на вищезазначене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 банком було дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які позивач вважав узгодженими.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Оскільки вимог про стягнення коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтею 625 ЦК України, позивач не пред`являв, правові підстави для стягнення на користь банку 2 735,00 грн пені та комісії, а також штрафів - 500,00 грн (фіксована частина) та 3357,68 грн (процентна складова) відсутні.

На думку колегії суддів, сам по собі розрахунок заборгованості не є підтвердженням наявності заборгованості по пені, комісії та штрафах, оскільки з наданих документів не вбачається, які тарифи застосовувалися при нарахуванні цієї заборгованості та що сторони в письмовій формі обумовили таку відповідальність.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вишенаведене рішення суду необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 10 741,27 грн заборгованості за тілом кредиту, 10 158,61 грн - за відсотками, а всього - 20 899,88 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Як передбачено положеннями частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» необхідно стягнути сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог (29,43%): за подання позовної заяви в розмірі 470,88 грн (1 600,00 грн х 29,43%) та апеляційної скарги в розмірі 706,32 грн (2 400,00 грн х 29,43%).

Оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа відноситься до малозначних в силу закону. А тому ухвалене в ній рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Городенківського районного суду від 12 червня 2020 рокускасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: вул. Грушевського 1Д, м. Київ, ідентифікаційний код юридичної особи 14360570) 10 741,27 грн заборгованості за тілом кредиту, 10 158,61 грн заборгованості за відсотками, а всього 20 899,88 грн заборгованості за кредитним договором № б/н від 30 листопада 2005 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: вул. Грушевського 1Д, м. Київ, ідентифікаційний код юридичної особи 14360570) судові витрати в розмірі 470,88 грн, понесені у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, та 706,32 грн у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин

Повний текст постанови складено 16 вересня 2020 року