ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 вересня 2020 року

м.Харків

справа № 640/14290/19

провадження № 22-ц/818/2714/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , Департамент патрульної поліції, Державна казначейська служба України, Приватне акціонерне товариство «Українська охоронно-страхова компанія»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Національної поліції у Харківській області

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Національної поліції у Харківській області про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2019 року, постановлене у порядку скороченого позовного провадження під головуванням судді Лях М.Ю., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Головне управління Національної поліції у Харківській області про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди у розмірі 30 837,52 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки у розмірі 5 837,52 грн., а також судовий збір у розмірі 768,40 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Приватне акціонерне товариство «Українська охоронно-страхова компанія» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» відмовити у повному обсязі; відповідач просив здійснити розподіл судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що 16 жовтня 2019 року між позивачем та ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» було укладено договір про погодження розміру страхового відшкодування (компромісна виплата). Сторони узгодили розмір страхового відшкодування 40 000 грн. 17 жовтня 2019 року Страхова компанія здійснило переказ вказаних коштів на рахунок позивача, який своїм підписом у договорі підтвердив, що не має до страховика жодних претензій майнового характеру. У зв`язку з чим Приватне акціонерне товариство «Українська охоронно-страхова компанія» вважає, що рішення суду в частині задоволених вимог до страхової компанії є безпідставним.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, просив рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2019 року залишити без змін, а апеляційну скаргу- залишити без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2019 року оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог до ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія». В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Стягуючи зі страхової компанії на користь позивача матеріальні збитки у розмірі 5 837,52 грн. та судовий збір, суд першої інстанції виходив з того, що страхова компанія виплатила суму страхового відшкодування позивачу в межах встановленого ліміту не в повному обсязі; залишок невиплаченої суми складає 5837, 52 грн.; оскільки уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, обов`язок з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування покладається на страховика.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 26 липня 2016 року на перехресті вул. Академіка Павлова та Героїв Праці, в м. Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «TOYOTA PRIUS», д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «CHEVROLET LACCETTI», д.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені правопорушення передбаченого ст.124 КпАП України та призначено адміністративне стягнення (а.с.13).

Згідно копії поліса № АЕ № 3576703 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів вбачається, що автомобіль марки TOYOTA PRIUS, державний номер НОМЕР_1 , власником якого є автогосподарство ГУМВС України в Харківській області, застрахований у ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія», строк дії договору (поліса) з 26.09.2015 року по 25.09.2016 року включно (а.с. 111).

Згідно копія рахунку-фактури № СЧ-0002534 від 28.07.2016 року, виданого ТОВ «Харківській Автоцентр» вбачається, що вартість запчастин (матеріалів) для ремонту і відновлення пошкодженого транспортного засобу становить 23 957,21 грн. (а.с. 14).

Згідно копія рахунку-фактури № СФ-0000092 від 29.07.2016 року, виданого ТОВ «Автолак-Центр» вартість відновлювальних ремонтних робіт становить 15 790 грн. (а.с. 15).

Згідно копії калькуляції № КА-0001909 від 26.08.2016 року, виданої ПАТ «Харків Авто» вбачається, що вартість відновлювальних робіт та запчастин (матеріалів) для відновлювального ремонту автомобіля марки CHEVROLET LACCETTI, державний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_1 становить 43 343,17 грн. (а.с. 16-17).

Зі змісту договору на проведення експертної оцінки № 476/9-16 від 16.09.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 укладав з ФОП ОСОБА_4 договір на проведення експертної оцінки щодо визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу марки CHEVROLET LACCETTI, державний номер НОМЕР_2 згідно Національного стандарту № 1 Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою КМУ від 10.09.2003 року № 1440 (а.с. 18-19), вартість якої становить 1200 грн. (а.с. 20).

Згідно висновку та звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 521/9-16 від 20.09.2016 року, проведеного ФОП ОСОБА_4 , вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки CHEVROLET LACCETTI, державний номер НОМЕР_2 на дату оцінки 15.09.2016 року становить 40 492,96 грн., величина втрати товарної вартості 4 144,56 грн., вартість матеріального збитку складає 44 637,52 грн. (а.с. 21-31).

Зі змісту копії акту огляду транспортного засобу від 15.09.2016 року, складеного ОСОБА_4 за участю власника транспортного засобу ОСОБА_1 , вбачається проведення опису з зазначенням характеру пошкоджень автомобіля марки CHEVROLET LACCETTI, державний номер НОМЕР_2 , наявна відмітка про повідомлення представника страхової компанії про проведення зазначеного огляду, проте вказана особа не з`явилась (а.с. 66).

При цьому сторонами не заперечується, що 17 жовтня 2019 року Приватне акціонерне товариство «Українська охоронно-страхова компанія» здійснила виплату суми страхового відшкодування шляхом переказу коштів на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» на загальну суму 40 000 грн. з призначенням платежу ОСОБА_1 (а.с.159).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що наявні підстави для стягнення з відповідачів на його користь суми матеріальної та моральної шкоди у розмірі 30 837,52 грн., а також судових витрат 2 689,40 грн. Позивач зазначав, що з урахуванням виплаченої суми страхового відшкодування у розмірі 40 000 грн., з відповідачів слід стягнути на його користь вартість робіт з проведення експертної оцінки щодо визначення вартості матеріального збитку у розмірі 1200 грн., несплачену суму матеріальної шкоди у розмірі 4 637,52 грн. та 25 000 грн. моральної шкоди.

Разом з тим рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2019 року оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог до ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія». В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Системний аналіз статей 1187, 1188 ЦК України дає підстави для висновку, що факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоду (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом або договором передбачено такий обов`язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»

Матеріали справи свідчать про те, що винним у ДТП, яка сталася 26 липня 2016 року за участю автомобіля «TOYOTA PRIUS», д.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля «CHEVROLET LACCETTI», д.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , визнано ОСОБА_2 (а.с.13).

Згідно копії поліса № АЕ № 3576703 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів вбачається, що автомобіль марки TOYOTA PRIUS, державний номер НОМЕР_1 , власником якого є автогосподарство ГУМВС України в Харківській області, застрахований у ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія», строк дії договору (поліса) встановлений з 26.09.2015 року по 25.09.2016 року включно (а.с. 111).

Розмір страхового ліміту встановлено у 50 000 грн.

Згідно висновку та звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 521/9-16 від 20.09.2016 року, проведеного ФОП ОСОБА_4 , вбачається, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки CHEVROLET LACCETTI, державний номер НОМЕР_2 на дату оцінки 15.09.2016 року становить 40 492,96 грн., величина втрати товарної вартості 4 144,56 грн., вартість матеріального збитку складає 44 637,52 грн. (а.с. 21-31).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно зі ст.6 Закону страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

З матеріалів справи убачається, що 04 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» із заявою про дорожньо-транспорту пригоду, та просив виплатити суму страхового відшкодування (а.с. 143).

16 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» було укладено договір про погодження розміру страхового відшкодування.

У п. 1.2. вказаного Договору сторони узгодили, що розмір страхового відшкодування становить 40 000 грн., яке сплачується страховиком особі, яка має право на отримання страхового відшкодування у строк до 18.10.2019 року.

При цьому п. 2.5., п. 2.6. Договору також передбачено, що після виплати страховиком особі, яка має право на отримання страхового відшкодування грошових коштів у розмірі 40 000 грн., страховик та особа, яка має право на отримання страхового відшкодування вважатимуть свої зобов`язання, що виникли за страховим випадком, виконаними повністю та належним чином.

Своїм підписом у Договорі про погодження розміру страхового відшкодування від 16.10.2019 року ОСОБА_1 підтвердив, що після отримання від страховика грошової суми у розмірі 40 000 грн. в якості страхового відшкодування він не має до страховика жодних претензій майнового характеру, в тому числі і вимоги, що стосується виплати додаткового розміру страхового відшкодування, пені, штрафу, 3% річних, втрат від інфляції, неустойки, витрат на правничу допомогу та стягнення моральної шкоди, оскільки зобов`язання щодо відшкодування шкоди виконано належним чином та в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 626 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Сторонами не заперечується, що 17 жовтня 2019 року Приватне акціонерне товариство «Українська охоронно-страхова компанія» здійснила виплату суми страхового відшкодування шляхом переказу коштів на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» на загальну суму 40 000 грн. з призначенням платежу ОСОБА_1 (а.с.159).

Таким чином зобов`язання між ОСОБА_1 та ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» припинені шляхом їх виконання у повному обсязі відповідно до умов договору від 16.10.2019 року.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на користь ОСОБА_1 матеріальних збитків у розмірі 5 837,52 грн., не врахувавши при цьому договір про погодження розміру страхового відшкодування від 16.10.2019 року.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Частиною 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Частинами 2 та 3 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, 20 листопада 2019 року позивачем була подана заява про зменшення розміру позовних вимог. При цьому ОСОБА_1 зазначив, що йому було виплачено ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» страхове відшкодування у розмірі 40 000 грн. Проте договір про погодження розміру страхового відшкодування від 16.10.2019 року суду не надав.

Наразі матеріалами справи підтверджується факт укладення договору про погодження розміру страхового відшкодування між ОСОБА_1 та ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» 16 жовтня 2019 року.

Колегія суддів приймає договір про погодження розміру страхового відшкодування від 16.10.2019 року як належний та допустимий доказ у справі.

Враховуючи те, що зобов`язання між ОСОБА_1 та ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» припинені шляхом їх виконання у повному обсязі відповідно до умов договору від 16.10.2019 року, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для стягнення з ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» на користь позивача матеріальних збитків у розмірі 5 837,52 грн.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновків суду першої інстанції в оскаржуваній частині рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2019 року оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог до ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія». В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим колегія суддів вважає, що рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» слід скасувати. Наявні підстави для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про відшкодування матеріальних збитків у розмірі 5 837,52 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Встановлено, що при подачі апеляційної скарги ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» було сплачено судовий збір у розмірі 1 152,60 грн.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 152,60 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2019 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про відшкодування матеріальних збитків у розмірі 5 837,52 грн. та про стягнення судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» судовий збір у розмірі 1 152,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

О.Ю. Тичкова