ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/1437/19Головуючий у 1-й інстанції Шміло В.І.
Провадження № 22-ц/817/704/20 Доповідач - Парандюк Т.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу № 593/1437/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 25 травня 2020 року, ухваленого суддею Шміло В.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

у жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником частини будинку (46/100) за адресою : АДРЕСА_1 , а друга половина будинку (54/100) за даною адресою належить відповідачу. Відповідач більше 20 років не проживає в належній йому частині будинку і таким чином не приймає жодної участі в утриманні будівлі, у зв`язку з чим руйнується фундамент зовнішніх стін цоколя будинку, що загрожує руйнуванню північно-східного кута частини житлового будинку. Також через відсутність утеплення підлоги в частині будинку відповідача утворюється конденсат на стелі в його частині будинку, через відсутність водостічної труби виникає замокання північної стіни будинку та її руйнування. Через загнивання віконних рам в частині будинку відповідача виникає загроза падіння віконного скла з висоти п`яти - шести метрів, що може призвести до непоправних наслідків. Дані факти неналежного утримання відповідачем своєї частини будинку були зафіксовані в акті обстеження житлового будинку Бережанської міської ради Тернопільської області. Внаслідок неналежного утримання відповідачем частини своєї будівлі, належному йому майну може бути завдано значної матеріальної шкоди, а тому він звертався до відповідача із претензією вимагаючи усунути вище названі перешкоди в користуванні його частиною будинку, однак жодної відповіді не отримав і останній жодних робіт по усуненню вказаних перешкод по даний час не виконав.

Враховуючи, що відповідач в добровільному порядку на його звернення про усунення перешкод в користування його приміщенням не реагує, він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав і законних інтересів.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 25 травня 2020 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні приміщенням відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 25 травня 2020 року та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що твердження відповідача про те, що він не міг проводити ремонтні роботи у своїй частині будинку і приймати участь в його утриманні через надзвичайно складні обставини судом не може бути прийняте, оскільки відповідно до чинного законодавства відповідач зобов`язаний виконувати роботи з обслуговування своєї частини будинку і приймати участь в його утриманні, так як це може призвести до руйнування будинку в цілому.

Стосовно твердження суду у своєму рішенні про те, що в судовому засіданні позивач відмовився від проведення спеціального дослідження щодо питань про проведення робіт по ремонту будинку, то тут можна зазначити, що ОСОБА_1 не відмовлялися від проведення відповідної експертизи, а покладались на думку суду. Проте питання про призначення експертизи судом вирішено не було.

Представник ОСОБА_2 адвокат Мартищук Л.П. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 у якому зазначила, що доказом для доведення усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням позивачем був наданий акт обстеження житлового будинку, у тому числі і половини, що належить відповідачу, проведений комісією Бережанської міської ради. Слід зазначити, що саме обстеження проводилося без присутності відповідача, відтак, незрозуміло, як потрапили члени комісії в частину будинку, що належала ОСОБА_2 , оскільки ключі від вхідних дверей є лише у відповідача.

Також слід звернути увагу, що висновок внаслідок неналежного утримання будівлі із-за відсутності власника руйнується фундамент зовнішніх стін цоколя, що загрожує руйнуванням північно-східного кута частини житлового будинку відноситься до позивача, який постійно проживає в будинку. Оскільки будинок поділений таким чином, що перший поверх і половина горища належить позивачу, а другий поверх і половина горища належить відповідачу. Відтак, фундамент більше відноситься до першого поверху. Щодо відсутності водостічної труби, яка відпала у 2014 році не через неналежне утримання відповідача, а внаслідок сильних снігопадів, то вона служить для користі всього будинку, відтак, та особа, що проживає в спірному домоволодінні могла поправити водостічну трубу, а не чекати шість років.

Спроби відповідача провести ремонті роботи завершилися черговим конфліктом з позивачем, який як він сам зазначає не допустив майстрів до ремонту.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч .4 ст. 274 ЦПК України зазначена справа відноситься до малозначних.

Частиною 1 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Справу розглянуто без виклику учасників справи в порядку, передбаченому ст. 369 ЦПК України.

Дослідивши докази у справі у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні його частиною будинку.

З таким висновком погоджується колегія суддів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , де кожному із них належить відповідно 46/100 частини та 54/100 частини, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 8062708 від 16.08.2013 року, Реєстраційної служби Бережанського районного управління юстиції Тернопільської області та витягом за № 11942995, від 31.10.2013 року, Реєстраційної служби Бережанського районного управління юстиції Тернопільської області.

Спірний будинок поділений між сторонами : ОСОБА_1 займає перший поверх та половину горища, а ОСОБА_2 - другий поверх та половину горища.

Підставою звернення до суду ОСОБА_1 є те, щоб ОСОБА_2 усунув перешкоди у користуванні належною йому частиною будинку шляхом виконання відповідних робіт.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю.

Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України визначено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, оскільки ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді апелянт не надав належних доказів щодо винних дій з боку відповідача, який чинить перешкоди у користуванні належною йому частиною будинку, а також щодо можливості завдання значної матеріальної шкоди його майну внаслідок неналежного утримання належної останньому частки в житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 та погіршення саме через це технічного стану його частки ОСОБА_1 .

Як вбачається із акту обстеження житлового будинку, складеного 04.03.2015 року комісією Бережанської міської ради Тернопільської області, за висновками, якого комісія рекомендує здійснити ряд першочергових заходів ліквідації недоліків, а саме: негайно відремонтувати фундамент північно-східного кута будівлі; влаштувати водостічну трубу; утеплити стелю частини будинку ОСОБА_1 ; відремонтувати віконні рами другого поверху будинку.

Даний доказ не можна вважати належним, оскільки акт носить рекомендаційний характер і жодним чином не підтверджує, той факт, що ОСОБА_2 чинить будь-які перешкоди апелянту в користуванні належної останньому частки у будинковолодінні. З часу складання даного акту і по сьогоднішній день пройшло більше п`яти років, а нових доказів апелянтом не представлено.

Крім того, як встановлено вище згаданим актом, що ремонтні роботи, які необхідно виконати для підтримання будинку у належному стані стосуються більше самого апелянта, ніж відповідача. ОСОБА_1 постійно проживає у належній йому частині будинку, а тому зобов`язаний підтримувати його стан.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що він не відмовлявся від призначення судово будівельно - технічної експертизи, а покладався лише на думку суду, не заслуговують на увагу, оскільки у судовому засіданні від 25.02.2020 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 заявив, що їм не потрібна експертиза, а потрібно зробити ремонт (а.с.54). Клопотання ОСОБА_1 про призначення експертизи матеріали справи не містять. Судом дотримано вимоги глави 5 параграфу 6.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування, за наведеними у скарзі доводами, апеляційний суд не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Судові витрати за розгляд справи в суді апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 274, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 25 травня 2020 року залишити без зміни.

Судові витрати за розгляд справи в суду апеляційної інстанції покласти на сторони в межах ними понесеними.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але оскарженню в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду не підлягає, окрім випадків, встановлених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 3 вересня 2020 року.

Головуюча Т.С. Парандюк

Судді: С.І. Дикун

Н.М. Храпак