Справа № 463/2202/20
Провадження № 2/463/886/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення на її користь аліментів в розмірі 1500 грн., починаючи з 01.09.2019р. і до досягнення нею 23-річного віку при умові денної форми навчання.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач є її батьком, а вона навчається на І курсі Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького на факультеті ветеринарної медицини, денна форма навчання на бюджетній основі. Термін навчання завершується в липні 2025 року. У зв`язку з навчанням не має самостійного заробітку та внаслідок цього потребує матеріальної допомоги. Відповідач такої матеріальної допомоги не надає і тому, просить стягувати аліменти з відповідача в розмірі 1500 грн. в примусовому порядку.

Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова від 29.04.2020р. відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено учасникам справи строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, згідно якого вказує, що в провадженні Овруцького районного суду Житомирської області вже перебувала справа про стягнення з нього аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання і рішенням цього суду від 06.02.2020р. в задоволенні такого позову відмовлено. Вказаним рішення встановлено, що він за станом здоров`я не має можливості сплачувати аліменти на утримання повнолітньої доньки і тому просить закрити провадження у даній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

У поясненні на відзив позивач навела аргументи, аналогічні мотивам позову та крім цього вказала, що рішення Овруцького районного суду Житомирської області ухвалене у справі, де позивачем була її матір, що виключає можливість закриття провадження у даній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В судове засідання позивач не з`явилась, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. У поясненні на відзив справу просить слухати у її відсутності.

Відповідач в судове засідання також не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання. Скерував до суду заяву про розгляд справи у його відсутності з врахуванням попередньо поданого відзиву.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з таких підстав.

Найперше суд звертає увагу, що за відсутності окремого клопотання про закриття провадження у справі дана вимога відповідача не буде розглядатись окремо, а відповідь на неї буде надано в межах даного рішення.

Зокрема, в силу вимог п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд зобов`язаний закрити провадження у справі якщо є таке, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Нетотожність хоча б однієї ознаки виключає можливість закриття провадження у справі.

Як вбачається зі змісту рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 06.02.2020р., позивачем у такій справі була мама позивача ОСОБА_3 , тоді як у межах дано справи позивачем є повнолітня донька відповідача, що виключає можливість закриття провадження у даній справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком позивача, що стверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження (а.с.14).

16.12.2017р. позивач досягнула повноліття.

Відповідно до довідки № 345 від 06.09.2019р. (а.с.12) позивач навчається на І курсі Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій ім. С.З. Гжицького на факультеті ветеринарної медицини, денна форма навчання на бюджетній основі. Термін навчання завершується в липні 2025 року.

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»,обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів:

досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років;

продовження ними навчання;

потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі;

наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

У справі яка розглядається перший та другий критерій встановлені.

Крім того, не викликає сумніву той факт, що позивач у зв`язку з навчанням потребує матеріальної допомоги, оскільки як вбачається з іншої довідки навчального закладу (а.с.13, 16), позивач не отримує стипендії. Відповідно до копій медичних документів (а.с.7-8, 9, 10), у позивача діагностовано ряд захворювань, рекомендовано відповідне лікування. Як вбачається з копії банківської квитанції від 19.08.2019р., (а.с.11), мама позивача - ОСОБА_3 здійснила оплату за проживання позивача в гуртожитку в розмірі 2600 грн.

Відтак, суду належить з`ясувати четвертий критерій, а саме наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу позивачу.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України. Зокрема, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України), а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша статті 82 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Таким чином, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень, а обов`язок суду в силу вимог ч. 5 ст. 12 ЦПК України полягає лише в тому, що він повинен сприяти сторонам у реалізації такого обов`язку.

З огляду на характер даної справи, яка в силу вимог закону є малозначною, а також враховуючи предмет доказування, суд вирішив розглядати таку справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Разом з тим, одночасно з відкриттям провадження суд направив сторонам відповідне повідомлення про їхні права та обов`язки, у якому також було роз`яснено строки і порядок подання доказів (а.с.32).

Той факт, що позивач його не отримувала не може ставитись в провину суду, оскільки як зазначає Європейський суд з прав людини, зацікавлена особа має демонструвати належне виконання всіх процесуальних заходів, які її стосуються з метою запобігання затримок, і отримання доступу до заходів національного законодавства щодо скорочення проваджень (Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain (Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії), § 35). Крім того, згідно практики ЄСПЛ сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (п. 41 рішення від 03.04.2008р. в справі «Пономарьов проти України»).

Тому, виконавши свій обов`язок щодо направлення позивачу інформації про її права та обов`язки на адресу, зазначену самим позивачем, суд не буде зупинятись на тому, що позивач не демонструє належної зацікавленості у справі та не отримує повідомлення відносно провадження, яке нею ж ініційоване.

Внаслідок дії на території України карантину, процесуальні строки, в тому числі строки подання доказів були продовженими і з врахуванням вимог п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» № 731-ІХ від 18.06.2020р., ці строки завершились 07.08.2020р.

Однак, всупереч своєму обов`язку та незважаючи на доволі тривалі строки позивач так і не надала суду доказів, які б свідчили про наявність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу і по суті, подані позивачем докази підтверджують лише потребу в наданні матеріальної допомоги, а не можливості відповідача в наданні такої допомоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається зі змісту рішення Овруцького районного суду м. Львова від 06.02.2020р. (а.с.39-40), питання про стягнення аліментів на утримання позивача вже було предметом судового спору, за наслідками розгляду якого суд встановив відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу, посилаючись при цьому на незадовільний стан здоров`я відповідача, наявність у нього інвалідності ІІ групи та необхідність відповідного лікування, а також даними про його доходи.

Згідно даних офіційного веб-сайту Судової влади, вказане рішення суду не оскаржувалось на набрало законної сили 06.03.2020р. Зрештою, сторони навіть на вказують про протилежне.

Тому, враховуючи принцип юридичної визначеності, який вимагає поваги до принципу res judicata («вирішена справа») та згідно якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися, за відсутності зі сторони позивача доказів про покращення матеріального становища відповідача суд не вбачає підстав відступити від зазначеного принципу і в межах даної справи приходить до висновку, що відповідач не має можливості надавати матеріальну допомогу позивачу.

За відсутності можливості надавати матеріальну допомогу відсутні правові підстави для стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача і тому в задоволені позову суд відмовляє.

Оскільки позивач в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, такий за правилами ст. 141 ЦПК України з неї не стягується.

Керуючись ст.ст. 12,81,82,141,223,263-265,268,430 ЦПК України, ст.ст. 180-183, 198, 199, 200, 201 Сімейного Кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 354, 355, пп.15.5 п. 15 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Леньо С. І.