Справа № 703/1619/20
08 вересня 2020 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Ігнатенко Т.В.,
секретар судових засідань Бондаренко А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики
22 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в сумі 113274 гривні, що еквівалентно 4200 доларів США, та судові витрати.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25 липня 2017 року він передав у боргу ОСОБА_2 грошові кошти у суму 1000 доларів США, про що остання написала розписку.
За умовами договору позики ОСОБА_2 зобов`язалася повернути кошти до кінця серпня 2019 року, а в разі неповернення до вказаного терміну боргу, сплачувати 10 відсотків за кожен місяць протермінування від загальної суми.
Відповідачем боргові зобов`язання не виконані, борг не повернутий. На неодноразові звернення до ОСОБА_2 з вимогою повернути кошти, остання взяті на себе боргові зобов`язання не виконує.
Станом на 01 травня 2020 року строк протермінування боргових зобов`язань становить 32 місяці. Сума відсотків за розпискою становить 100 доларів США. Таким чином, борг ОСОБА_2 за вказаною розпискою по відсотках становить 3200 доларів США, а загальний борг 4200 доларів США.
Враховуючи, що офіційний курс гривні до долару США станом на 01 травня 2020 року складає 26 гривень 97 копійок, сума боргу ОСОБА_2 у 4200 доларів США еквівалентна 113274 гривням.
Ухвалою судді від 25 червня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у вказаній справі, призначено підготовче судове засідання та відповідачу надано строк для надання відзиву на позовну заяву.
10 серпня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, на їх задоволенні наполягає у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу проживання, а також відповідно до вимог ч.10 ст.187 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Відзиву на позовну заяву та заперечень до суду не направила.
З урахуванням положень ч.4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити, за результатами її розгляду, заочне рішення.
Враховуючи, що розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України.
Суд, врахувавши позицію позивача, яка викладена в його заяві про розгляд справи без його участі, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ч.1-4 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 25 липня 2017 року ОСОБА_2 складено боргову розписку, відповідно до якої, вона взяла у борг 1000 доларів США і зобов`язується віддати їх до кінця серпня 2019 року, а в разі неповернення до вказаного терміну зазначеної суми 10 відсотків за кожний місяць протермінування від загальної суми (а.с.10).
Під текстом вищевказаної боргової розписки виконаний рукописний текст: «25.07.17 року, Розписка написана власноручно, ОСОБА_2 , підпис» (а.с.10).
Вищевказана боргова розписка містить у собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк.
Враховуючи, що позивачем до позовної заяви додано вищевказану розписку, а також копію документів, що посвідчують особу відповідача та копію її реєстраційного номеру облікової картки платника податків, та приймаючи до уваги, що відповідач будь-яких заперечень, щодо наявності у позивача підстава для звернення до суду з даним позовом, не надано, суд приходить до висновку, що позикодавцем за вищевказаною розписки є саме ОСОБА_1 .
Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Згідно ч.2 ст.1046 ЦК України, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості.
Вказана особливість реальних договорів зазначена в ч.2 ст.640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15.
Відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Згідно ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Відповідно до ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Аналізуючи вищевказаному норму чинного ЦК України, суд вважає, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа.
Зазначені висновки суду у повній мірі узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постановах від 25 березня 2019 року у справі №183/2689/17 та від 23 вересня 2019 року у справі №385/850/16-ц.
Як вбачається з матеріалів цивільної справи, оригінал боргової розписки від 25 липня 2017 року перебуває у позивача та не повернутий відповідачу.
Згідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів виконання позичальником взятих на себе зобов`язань та повернення суми позики у визначений розпискою строк.
Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Борговою розпискою від 25 липня 2017 року визначено розмір процентів, який зобов`язаний сплатити позичальник, у разі неповернення боргу до кінця серпня 2019 року, а саме - 10 відсотків за кожний місяць протермінування від загальної суми (а.с.10).
Таким чином, враховуючи, що відповідач порушив умови боргової розписки від 25 липня 2017 року та прострочив виконання грошового зобов`язання за нею, позивач має право на стягнення з відповідача суми боргу, а також 10 відсотків за кожний місяць протермінування від загальної суми боргу.
Як вбачається з позовної заяви, позивачем визначено строк прострочення виконання зобов`язання за борговою розпискою станом на 01 травня 2020 року у 32 місяці, в зв`язку з чим розмір процентів за прострочення зобов`язання, на його думку, становить 3200 доларів США.
Однак, до позовної заяви не надано доказів, якими позивач обґрунтовує вищевказані вимоги та на яких ґрунтується строк прострочення грошового зобов`язання відповідача за борговою розпискою від 25 липня 2017 року.
Борговою розпискою від 25 липня 2017 року чітко визначено строк повернення відповідачем грошових коштів, які були отримані у борг, а саме - кінець серпня 2019 року.
Отже, останнім днем повернення відповідачем боргу за борговою розпискою від 25 липня 2017 року є 31 серпня 2019 року.
Невиконання відповідачем боргового зобов`язання у строк до 31 серпня 2019 року включно, є підставою для нарахування позивачем 10 процентів від суми боргу за кожний місяць прострочення зобов`язання, починаючи з місяця, який є наступним після закінчення строку виконання зобов`язання, тобто з вересня 2019 року.
З врахуванням визначеного позивачем строку розрахунку прострочення зобов`язання, яким відповідно до позовної заяви є 01 травня 2020 року, суд приходить до висновку, відповідач прострочив грошове зобов`язання за борговою розпискою від 25 липня 2017 року, на 8 (вісім) місяців, тобто з вересня 2019 року по квітень 2020 року включно.
Приймаючи до уваги, що сума боргу за борговою розпискою від 25 липня 2017 року складає 1000 доларів США, 10 відсотків від цією суми у грошовому еквівалентів становить 100 доларів США, а також те, що грошове зобов`язання прострочене на 8 місяців, суд приходить до висновку, що сума боргу відповідача за відсотками за вказаною розпискою складає 800 доларів США.
Відповідно до ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст.533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц відступила від правової позиції Верховного Суду України у справі №6-79цс14 і від позиції Верховного Суду у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) зробила такі висновки: сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.
Враховуючи, що за умовами боргової розписки від 25 липня 2017 року між сторонами фактично у позику були передані грошові кошти у іноземній валюті - доларах США, у зазначеній розписці зазначено про борг відповідача у іноземній валюті, за її змістом позичальник зобов`язався повернути грошові кошти саме в іноземній валюті - доларах США, та приймаючи до уваги відсутність між сторонами будь-яких домовленостей щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національної валюти, суд приходить до висновок, що за умовами вказаної розписки позичальник зобов`язаниний повернути борг та проценти за прострочення виконання зобов`язання у іноземній валюті - доларах США, в зв`язку з чим поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу та процентів за прострочення виконання зобов`язання саме у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання).
На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню та з відповідача на його користь слід стягнути 1800 доларів США, з яких: 1000 доларів США - борг за борговою розпискою від 25 липня 2017 року; 800 доларів США - проценти за прострочення виконання зобов`язання станом на 01 травня 2020 року за борговою розпискою від 25 липня 2017 року.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з позовної заяви, ціна позову становить 113274 гривні, яка визначена шляхом перерахунку 4200 доларів США на національну валюту України станом на 01 травня 2020 року за встановленим Національним банком України курсом: 26 гривень 97 копійок за 1 долар США.
Керуючись ст.4, 9, 7, 12, 13, 76-78, 81, 95, 133, 137, 141, 158, 223, 247, 258-259, 263-265, 282, 284, 288-289, 360-7 ЦПК України, ст.15, 16, 192, 207, 524, 526, 527, 530, 533, 545, 549, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , заборгованість станом на 01 травня 2020 року за борговою розпискою від 25 липня 2017 року у загальній сумі 1800 (одна тисяча вісімсот) доларів США, з яких: 1000 (одна тисяча) доларів США - борг за борговою розпискою; 800 (вісімсот) доларів США - проценти за прострочення виконання зобов`язання за борговою розпискою.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , 485 (чотириста вісімдесят п`ять) гривень 95 (дев`яносто п`ять) копійок судових витрат по сплаті судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач - ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Головуючий: Т.В. Ігнатенко