ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1518/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №692/1164/18 Категорія: 307010000 Чепурний О. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
судді секретарГончар Н.І., Сіренко Ю.В. Анкудінов О.І.

учасники справи:

позивач (скаржник) - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача адвоката Фай В.Г. на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 17.06.2020 (ухвалене о 17 год. 03 хв. у залі судових засідань Драбівського районного суду, повний текст складено 25.06.2020, суддя в суді першої інстанції Чепурний О.П.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

у грудні 2018 року ОСОБА_1 , діючи через представника адвоката Фай В.Г., звернулася до суду з позовом, яким просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 , згідно якого на користь відповідача ніби то заповідано все майно, посвідчений виконавчим комітетом сільської ради, недійсним. В обґрунтування вказано на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Жорнокльови Драбівського району померла її та відповідача матір ОСОБА_3 . До складу спадщини, що відкрилася, увійшов будинок по АДРЕСА_1 , та дві земельні ділянки площами 3,1813 га та 2,8019 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Після смерті матері позивач прийняла спадщину шляхом подання зави до приватного нотаріуса Драбівського районного нотаріального округу Петраченка О.В., яким була відкрита спадкова справа. Після збігу шести місяців вона звернулася з завою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Як виявилося, відповідач нотаріусу подав заповіт, який посвідчений секретарем сільської ради Буряченко Т.М., та згідно якого 20.01.2006 ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила таке завітне розпорядження «все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, будинок в взагалі все те, що буде належать їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповідає ОСОБА_2 ». З цих підстав нотаріусом відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. З урахуванням уточненого обґрунтування позовних вимог, підставою для визнання заповіту недійсним позивач вважає те, що при його складанні не було дотримано вимог законодавства щодо форми та порядку засвідчення. Оскаржуваний заповіт не містить дати і місця народження заповідача, не зазначена повна назва посадової особи, що засвідчила заповіт, а також не зазначено хто прочитав заповіт і чи відповідає він волевиявленню заповідача, так як заповіт написаний не власноручно, а за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. В заповіті не вказано, що він був прочитай вголос, в ньому не вказано місце його складання, назва посадової особи, яка поставила в заповіті підпис, не вказана повно, не вказано, що ця особа є уповноваженою у посвідченні заповітів, заповідачу роз`яснені не ті статті ЦК України. Ці порушення є підставою для визнання заповіту недійним.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 17.06.2020 позовні вимоги у справі залишено без задоволення, оскільки доводи позивача не знайшли підтвердження наданими доказами.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача адвокат Фай В.Г. подав 06.08.2020 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне встановлення обставин справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та новим рішенням задовольнити позовні вимоги у справі. В обґрунтування вказано на доводи, аналогічні викладеним у позовній заяві, та на те, що до суду не надходили перший примірник спірного заповіту із сільської ради та Книга реєстрації цього заповіту з метою ідентифікації підписів заповідача через їх відсутність. Це ставить під сумнів і другий примірник заповіту, який досліджувався судом. Висновки суду про несуттєвість недоліків спірного заповіту не узгоджуються з висновками ВС у справі №335/12379/17.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що матір`ю позивача у справі є ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Жорнокльови Драбівського району.

З копії спадкової справи, заведеної приватним нотаріусом Петраченка О.В., вбачається, що після смерті ОСОБА_3 до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини вчасно звернулися сторони по справі, ще двоє осіб - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , написали заяви про відмову від спадщини на користь позивача.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно ОСОБА_1 мала у власності будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та дві земельні ділянки площами 3,1813 га та 2,8019 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництв, про що свідчать копії державних актів на право власності на земельну ділянку.

В спадковій справі також є заповіт, складений ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (спірний заповіт), в якому заповідач вказала, що все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалось, будинок і взагалі все те, що буде належать їй на день смерті і на що вона законом матиме право, заповідає ОСОБА_2 (відповідачу). На заповіті зроблено напис секретаря сільської ради Буряченко Т.П. про те, що він не змінний і не скасований станом на 27.04.2015. Цим же секретарем заповіт був посвідчений.

Вказаний заповіт оспорює позивач у справі, зазначаючи, що він за формою та порядком посвідчення не відповідає вимогам законодавства.

Правовідносини між сторонами справи, які ґрунтуються на вказаних фактичних обставинах, мають таку правову регламентацію.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження особи на випадок своєї смерті. Як визначено в ст. 1234 ЦК України, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.1247 ЦК України, згідно якої (в редакції на момент складення та посвідчення спірного заповіту) загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього кодексу.

У свою чергу ст.1251ЦК України станом на момент посвідчення спірного заповіту передбачалося, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Статтею 1248 ЦК України на момент посвідчення спірного заповіту передбачалося, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 №22/5 було затверджено «Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України» п.п.33, 35 якої передбачають, що посадова особа виконавчого комітету посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 541, 543 ЦК і особисто подані ними посадовій особі виконавчого комітету. Посвідчення заповітів через представників, а також заповіту від імені кількох осіб не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за довіреністю заповідача він може бути підписаний іншим громадянином за правилами, викладеними в пункті 13 цієї Інструкції. Громадянин, на користь якого заповідається майно, не вправі підписувати його за заповідача. Посадова особа виконавчого комітету перевіряє, чи не містить заповіт розпоряджень, що суперечать чинному законодавству. Заповіт повинен бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало неясностей чи суперечок після відкриття спадщини. Посадова особа виконавчого комітету при посвідченні заповіту зобов`язана роз`яснити заповідачу зміст статті 535 ЦК.

Крім того, згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Отже заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Таким чином дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Вказане слідує з практики ВС у поставної від 27.02.2020 у справі №761/19304/17.

Визнання заповіту недійсним, про що позивач порушує питання в цій справі, регламентовано статтею 1257 ЦК України, частина перша якої передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Частина 2 цієї ж статті встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже лише у разі, якщо при судовому розгляді буде встановлено відсутність волевиявлення особи на складення того чи іншого заповіту суд може визнати такий заповіт недійсним.

Якщо ж при судовому розгляді встановлюється, що заповіт складений особою, яка не мала на це права, або його складено з порушенням вимог щодо форми та посвідчення, то такий заповіт є нікчемним, тобто недійсним в силу закону, а суд не має підстав визнавати його недійсним, як оспорюваний правочин.

Далі, згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У постанові ВС від 09.01.2019 у справі №759/2328/16-ц зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону.

З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

У постанові ВП ВС від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 вказано, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Враховуючи вищевикладені норми законодавства та правові висновки ВС, за обставин цієї справи апеляційний суд приходить до висновку про те, що спірний заповіт в даній справі в силу положень ч.1 ст.1257 ЦК України є нікчемним, оскільки має вади в його посвідченні - попри те, що його складено машинописним текстом (друкарська машинка на завчасно підготовленому бланку) заповідачу зачитано його заповідальне розпорядження вголос не було.

Ця обставина має суттєве значення, адже за умови, що заповідач власноручно не писав текст заповіту (як у цій справі), зачитування його вголос є єдиним способом переконатися, що заповідач повністю ознайомився зі своїм розпорядженням стосовно спадкового майна.

Вказані недоліки у посвідченні заповіту ОСОБА_3 , складений 20.01.2006 на користь ОСОБА_2 свідчать про його нікчемність, що вбачається з практики ВС, викладеної у постанові від 31.03.2020 у справі №348/1259/18.

У світлі вищевикладеного, суд першої інстанції помилково вказав, вирішуючи спір у справі, на те, що спірний заповіт належним чином відповідає вимогам законодавства за формою, змістом та порядком посвідчення.

Одночасно, оскільки нікчемність спірного заповіту слідує з вимог закону, а позивачем не доведено відсутність волевиявлення особи на його складення, підстави для визнання такого заповіту недійсним відсутні, адже у розумінні ч.2 ст.1257 ЦК України лише наведені обставини можуть свідчити про недійсність заповіту, а апеляційні доводи скаржника в цій справі не можуть свідчити про помилковість таких висновків.

При цьому колегія суддів відхиляє посилання апелянта, як на одну із підстав визнання вищезазначеного заповіту недійсним на те, що в ньому невірно зазначено місце його складення та посвідчення, є безпідставним, так як чинне законодавство не пов`язує дійсність чи недійсність заповіту з наведеною обставиною. До аналогічного висновку прийшов ВС у постанові від 01.07.2020 року по справі за № 637/228/17.

Отже, оскільки колегія суддів встановила, що спірний заповіт ОСОБА_3 , складений 20.01.2006 на користь ОСОБА_2 є нікчемним в силу вимог закону, тому і не створює жодних правових наслідків, відповідно визнання його недійсним є неефективним способом захисту порушених прав позивача, тому в заявленому позові має бути відмовлено.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 17.06.2020 у даній справі слід змінити у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, в частині мотивів для відмови у задоволенні позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за скаржником.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу - задовольнити частково.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 17.06.2020 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним - змінити в частині мотивів для відмови у задоволенні позову, які викласти в редакції мотивувальної частини цієї постанови апеляційного суду.

У решті рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 17.06.2020 в цій справі - залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 09.09.2020.

Суддя-доповідач

Судді