Справа № 138/279/20
Провадження № 22-ц/801/1428/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Київська Т. Б.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 рокуСправа № 138/279/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Ковальчука О.В., Якименко М.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 27 травня 2020 року, ухвалене суддею Київською Т.Б., в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

У січні 2020 року АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за Заявою про приєднання №133800903/080119 від 08.01.2019 та Заявою на встановлення кредитної лінії №612850203 від 09.01.2019, яка разом з складовими є Кредитним договором, і становить, станом на 20.01.2020 34 375,83 грн, та складається з: 28 684,74 грн. - заборгованість за кредитом (основним боргом); 5 348,21 грн проценти та комісія за користування кредитом; 242,30 грн 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу; 62,37 грн 3% річних за несвоєчасне погашення процентів; 29,10 грн втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу; 9,11 грн втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів.

Позов мотивований тим, що 09.01.2019 між ПАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України» та відповідачем укладено кредитний договір шляхом підписання Заяви про приєднання № 133800903/080119 до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки). Згідно з умовами договору відповідачу відкрито поточний рахунок на умовах тарифного пакету «МІЙ КОМФОРТ», тарифів за користування платіжною карткою, розміщених на сайті банку та інформаційних стендах та надано платіжну картку.

08.01.2019 та 09.01.2019 сторони погодили встановлення (збільшення) відновлювальної кредитної лінії, за якою відповідачу наданий кредит на споживчі потреби шляхом встановлення кредитної лінії на картковий рахунок в сумі 30 000,00 грн із строком кредитування на 60 місяців. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повертати кредит в розмірі обов`язкового щомісячного платежу. Процентна ставка встановлюється в розмірі 0,001% річних на користування кредитними коштами в усіх випадках, крім випадку користування кредитування кредитними коштами протягом Грейс-періоду, а комісійна винагорода за обслуговування використаної частини кредиту складає 3,2% та сплачується щомісячно.

Зазначає, що останнє зарахування сум коштів на картрахунок та погашення відсотків і кредиту відбулося в серпні 2019 року. Відповідачу надсилалася претензія від 03.12.2019 з вимогою про погашення заборгованості за кредитом, проте, дана претензія залишилася без відповіді. Станом на 20.01.2020 за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 34 375,83 грн.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 27 травня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за Заявою про приєднання № 133800903/080119 від 09.01.2019, яка станом на 20.01.2020 становить 29 027 гривень 80 копійок, а саме: 28 684,74 грн - заборгованість за кредитом; 0,18 грн проценти; 242,30 грн 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу; 62,37 грн 3% річних за несвоєчасне погашення процентів; 29,10 грн - сума втрат від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу; 9,11 грн сума втрат від інфляції за несвоєчасне погашення процентів.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» судові витрати у виді судового збору в сумі 1774 грн 98 коп. Решту судового збору залишено за позивачем.

Не погодившись із вказаним рішенням, АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, яким частково задоволено позовні вимоги та постановити нове рішення, яким вимоги банку задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає про те, що сторони в кредитному договорі погодили умови щодо сплати позичальником комісійної винагороди за обслуговування використаної частини кредиту, тому в суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Зі змісту апеляційної скарги слідує, що рішення суду першої інстанції фактично оскаржується банком лише в частині відмови у стягнення комісії за користування кредитом, тому в решті рішення апеляційним судом на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України не переглядається.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення комісії, суд першої інстанції, керуючись правовою позицією, викладеною в постанові ВС України від 16.11.2016 у справі №6-1746цс16, прийшов до висновку, що встановлення у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості, а саме послуги, яка супроводжує кредит є незаконним, оскільки банк не повинен встановлювати платежі обов`язкові для споживача за свої дії, на власну користь. Банком не визначено у кредитному договорі, які саме послуги за комісію за кредитне обслуговування надаються клієнту, а умови кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків.

Колегія суддів не погоджується з цим висновком.

У правій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16.11.2016 у справі №6-1746цс16, та яка була взята судом першої інстанції до уваги, зазначено, що дію положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Також зазначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

З 10.06.2017 стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» викладена в новій редакції, зокрема, у ній зазначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування», а редакція статті 11 Закону, що діяла до вказаної дати припинила свою дію.

У даній справі встановлено, що 08.01.2019 між ПАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб шляхом підписання заяви про приєднання №133800903/080119 до Договору комплексного банківсько обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням платіжного засобу і платіжної картки разом з заявою на встановлення відновлюваної кредитної лінії, що складає одне ціле (а.с.5-7).

Також ОСОБА_1 08.01.2019 та 09.01.2019 підписано заяви на встановлення (збільшення) відновлюваної кредитної лінії (Кредиту) (а.с.6-8).

Частиною першої статті 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Згідно з частиною другою статті 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до частини третьої статті 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Отже, за загальним правилом закон зворотної сили не має. Це правило надає визначеності і стабільності суспільним відносинам. Це означає, що закони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закон України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» не містить вказівки про надання йому (або окремим статтям) зворотної сили, а також не скасовує й не пом`якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі.

Тому, в даному випадку, підлягає до застосування нова редакція статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка була чинною на момент укладення договору.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» №1734-VIII від 15.11.2016 (в редакції, чинній на момент укладення кредитного договору), у договорі про споживчий кредит зазначаються реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит.

Відповідно до п. 2, 4 ч. 1 ст. 1 Закону №1734-VIII , загальна вартість кредиту для споживача - це сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом .

Загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

У ч. 2 ст. 8 Закону №1734-VIII зазначено, що для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит.

Частиною 6 ст. 12 Закону №1734-VIII передбачено, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.

У заяві на встановлення відновлюваної кредитної лінії (Кредиту) від 08.01.2019 зазначено, що ОСОБА_1 усвідомлює та погоджується, що він зобов`язаний буде сплачувати банку проценти за фактичне користування кредитом та комісійні винагороди, визначені в цій заяві та тарифах банку.

Кредитний договір передбачає три види комісійної винагороди:

- плата (комісійна винагорода) за обслуговування невикористаної частини встановленого кредиту - 0,00% від невикористаної частини встановленого кредиту та сплачується щомісячно (п. 6.6.5. Заяви).

- комісійна винагорода за зняття готівкових коштів наданих в кредит 2,99% від суми таких коштів яка сплачується при знятті вказаних готівкових коштів (п.6.8. Заяви).

- у п. 3.6.2, 3.8. Заяви на встановлення (збільшення) відновлюваної кредитної лінії (Кредиту) №612850203 від 09.01.2019 визначено, що комісійна винагорода за обслуговування використаної частини встановленого кредиту складає 3,2% від використаної частини встановленого кредиту та сплачується щомісячно у всіх випадках, крім випадку користування кредитними коштами протягом Грейс-періоду.

Саме комісійну винагороду за обслуговування використаної частини встановленого кредиту (3,2%) просить стягнути позивач.

ОСОБА_1 у вказаних заявах своїм підписом підтвердив, що банк надав йому, як споживачу, а він ознайомився із загальною вартістю кредиту, реальною річною процентною ставкою та загальними витратами по кредиту.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону №1734-VIII, до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), у письмовій формі із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

ОСОБА_1 09.01.2019 підписано паспорт споживчого кредиту, у якому містяться відомості про те, що комісійна винагорода за обслуговування кредиту становить 3,2% щомісяця від використаної частини кредиту, а комісія за видачу готівкових кредитних коштів - 2,99% від суми. Реальна річна процентна ставка відсотків річних 45,29 % (а.с.9).

Враховуючи вищезгадані норми Закону №1734-VIII, у даному випадку не можна говорити про незаконність дій банку щодо встановлення в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості, оскільки із вказаного Закону вбачається можливість банків визначати у кредитному договорі нарахування та сплату комісії, яку позичальник зобов`язаний сплатити банку за умови, що він обізнаний про необхідність сплати таких платежів та надав свою згоду на це при укладенні договору.

Оскільки умова щодо сплати комісії міститься як в заявах на встановлення (збільшення) відновлюваної кредитної лінії, так і в паспорті споживчого кредиту, які підписані ОСОБА_2 , колегія суддів приходить до висновку, що позичальник був обізнаний про необхідність сплати таких платежів та погодився з такою сплатою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

З моменту укладення кредитного договору в ОСОБА_1 виник обов`язок щодо виконання умов такого договору, в тому числі і щодо сплати комісійної винагороди банку.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження №61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Колегія суддів враховує, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами кредитного договору, стаття 204 ЦК України створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним відповідно до ст. 526 ЦК України мають виконуватись належним чином відповідно до закону та умов договору.

Положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію ОСОБА_1 в судовому порядку не оспорював.

Правова позиція Верховного Суду України в постанові від 16.11.2016 у справі №6-1746цс16 помилково застосована судом першої інстанції до спірних правовідносин, оскільки вона висловлена в справі за інших правовідносин, де умова договору щодо сплати щомісячної комісії кваліфікована судом як оспорювана, тобто у вказаній справі розглядався спір щодо визнання недійсними положень договору щодо обов`язку позичальника сплачувати щомісячну комісію.

Отже, колегія суддів вважає, що є всі підстави для стягнення з відповідача на користь позивача комісійної винагороди за обслуговування використаної частини встановленого кредиту, яка передбачена умовами договору.

Згідно умов Заяви на встановлення (збільшення) відновлюваної кредитної лінії від 09.01.2019, процентна ставка встановлюється в розмірі 0,001% річних на користування кредитними коштами у всіх випадках, крім випадку користування кредитування кредитними коштами протягом Грейс-періоду, а комісійна винагорода за обслуговування використаної частини кредиту складає 3,2% та сплачується щомісячно (п. 3.6.1., 3.6.2.).

У письмових пояснень представника банку (а.с.97) зазначено, що відповідно до умов договору відсоткова ставка встановлена в розмірі 0,001% річних, а за обслуговування використаної частини кредиту встановлено комісію в розмірі 3,2% річних, яка сплачується щомісячно. Згідно наданого розрахунку боргу заборгованість за процентами та комісією становить 5 348,21 грн. Відповідно до виписки із рахунку боржника, розмір нарахованих відсотків становить 0,18 грн, а комісія за зняття коштів становить 5348,03 грн.

Суд першої інстанції взяв до уваги вказані пояснення, і стягнув з відповідача на користь позивача проценти в розмірі 0,18 грн.

Рішення суду першої інстанції в цій частині відповідачем не оскаржувалося, як і не заперечувався ним розмір процентів та комісії за обслуговування використаної частини кредиту в суді першої інстанції.

Тому, беручи до уваги розрахунок заборгованості, навний в матеріалах справи (а.с.59-60), та письмові пояснення банку (а.с.97), які суд першої інстанції взяв до уваги, колегія суддів прийшла до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути комісійну винагороду за обслуговування використаної частини встановленого кредиту станом на 20.01.2020 в розмірі 5348,03 грн.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення в оскарженій частині неправильно застосовано норми матеріального права (застосування закону, який не підлягає застосуванню), колегія суддів доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в стягненні комісії підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги у зв`язку із стягненням комісії задоволені в повному обсязі, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат слід змінити та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2102 грн, а також судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3153 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 389 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Вінницьке обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» задовольнити.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 27 травня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії за користування кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» () комісійну винагороду за обслуговування використаної частини встановленого кредиту в розмірі 5 348 (п`ять тисяч триста сорок вісім ) гривень 03 копійки.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 27 травня 2020 року в частині стягнення судових витрат змінити, виклавши його в цій частині в новій редакції.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» () 2102 (дві тисячі сто дві) гривні судового збору за подання позовної заяви.

У решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» () 3153 (три тисячі сто п`ятдесят три) гривні судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко