Дата документу 26.08.2020 Справа № 313/970/19
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 313/970/19Головуючий у 1-й інстанції Нагорний А.О. Повний текст рішення складено 28.12.2019 року.
Пр. № 22-ц/807/1082/20Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

за участі секретаря Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 23 грудня 2019 року у справі за позовом Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області до ОСОБА_1 , про стягнення шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області (надалі - ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області) звернулось до суду із вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнено (а.с. 47-53) та в якому на підставі ст. 14 Конституції України; ст. ст. 9, 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ст. 56 Закону України «Про охорону земель», ст.ст. 122, 211, 212 ЗК України, ст.ст. 22, 316, 317, 319, 321, 324, 386, 623, 1166, 1172, 1192 ЦК України, Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 р. № 963, просило стягнути з ОСОБА_1 шкоду у сумі 38439,86 грн., заподіяну внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 10,0000 га, кадастровий номер :02:013:0015, яка розташована на території Веселівської селищної ради Веселівського району Запорізької області.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що за результатами проведеної державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель Держгеокадастру у Запорізькій області перевірки дотримання вимог земельного законодавства було виявлено факт самовільного використання ОСОБА_2 земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 10,0000 га, кадастровий номер :02:013:0015, яка розташована на території Веселівської селищної ради Веселівського району Запорізької області. Був складений протокол за ст. 53-1 КУпАП та 02.07.2018 р. накладено штраф у сумі 170,00 грн., який сплачено відповідачем. З врахуванням вимог Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок відповідачеві нарахована завдана шкода на суму 38439,86 грн., яку ОСОБА_1 у добровільному порядку сплачувати відмовляється.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Нагорного А.О. (а.с. 28).

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 29) відкрито провадження у цій справі та призначено за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 23 грудня 2019 року (а.с. 96-99) у задоволенні позову ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області у цій справі відмолено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області у своїй апеляційні скарзі (а.с. 103-134) просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 136).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 06 лютого 2020 року (а.с.137), дану справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 139) з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді фактично працює 18 суддів замість 40 суддів за штатом).

Відповідач ОСОБА_1 подав апеляційному суду відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 145-146).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 25 березня 2020 року, не відбувся та був відкладений (а.с.154) у зв`язку із перебуванням судді-члена колегії на нетривалому лікарняному, якій не давав її заміни в автоматизованому порядку іншим суддею.

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 20 травня 2020 року, не відбувся у зв`язку із перебуванням судді-доповідача на лікарняному у період з 17.05.2020 року по 03.06.2020 року включно (а.с.158) та був відкладений з урахуванням відпустки судді-доповідача у період з 06.07.2020 року по 07.08.2020 року включно (а.с. 168).

Ухвалою апеляційного суду (а.с. 173) розгляд цієї справи був призначений в режимі відеоконференції в порядку задоволення клопотання сторони відповідача.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Проте, за змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» ЦПК України в редакції Закону № 540-IX, якій набрав чинності з 02.04.2020 року, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. …. 371… цього Кодексу.. , а також строк…розгляду апеляційної скарги … продовжуються на строк дії такого карантину.

В Україні на час розгляду цієї справи апеляційним судом карантин діє з 12 березня 2020 року по 31 жовтня 2020 року включно, що є загальновідомою інформацією.

У судове засідання 26 серпня 2020 року повідомлений апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи, у тому числі через свого представника, що узгоджується із вимогами ст. 130 ч. 5 ЦПК України, відповідач ОСОБА_1 не з`явився, про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажною причину неявки у дане судове засідання відповідача ОСОБА_1 і на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю його представника - адвоката Шубіна О.П. (а.с. 171-172) в режимі відеоконференції та представника позивача ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області - Артюхіної К.Ю. (а.с. 176).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області у цій справі підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і ухвалити …нове рішення.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового рішення …є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи позивачеві у задоволенні позову у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. 1-13, 81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України та виходив із того, що надані позивачем докази є недостатніми, так як у своїй сукупності не дають змоги дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Оскільки, судо першої інстанції було встановлено, що обстеження ділянки відповідно до акту проводилося без участі відповідача та участі будь-яких уповноважених відповідачем осіб.

В актах обстеження і перевірки відсутні будь-які підписи, крім інспектора, та вказані акти складені з допомогою оргтехніки.

Розрахунок шкоди, здійснено на підставі Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 р. № 963, відповідно до якої, державний інспектор застосував коефіцієнт 2,5 функціонального використання земель.

Суд першої інстанції вважав, що розмір шкоди безпідставно та необґрунтовано завищений.

Відповідно до самого розрахунку, функціональне використання даної земельної ділянки згідно із земельно-кадастровою документацією визначено як землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а категорія спірної земельної ділянки за основним цільовим призначенням є землі сільськогосподарського призначення, коли відповідно до Додатку № 4 Методики коефіцієнт 2,5 застосовується до земель комерційного та іншого використання (торгівлі транспортними засобами та їх ремонту, оптової торгівлі та посередництва у торгівлі, роздрібної торгівлі побутовими товарами та їх ремонту, готелів, фінансового посередництва, допоміжної діяльності у сфері фінансів та страхування, операцій з нерухомістю, здавання під найм без обслуговуючого персоналу, діяльності у сфері інформатизації, досліджень та розробок, послуг, які надаються переважно юридичним особам, діяльності у сфері відпочинку і розваг, культури та спорту, індивідуальних послуг). Даний перелік земель є вичерпний та додатковому тлумаченню не підлягає.

Суд першої інстанції також вважав недопустимим доказом розрахунок розміру шкоди, складений державним інспектором, оскільки він не відповідає п. 4.4, 5.11 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики № 55 від 07.04.2003 р. «ДСТУ 4163-2003», а саме не містить дати його виготовлення.

На необхідність відповідності документів, та копій з них, вимогам Національного стандарту України, а також застосування вказаного стандарту при оцінці доказів судами, зверталася увага і Верховним Судом, зокрема в постанові від 11.07.2018 р. у справі № 904/8549/17 (номер рішення в ЄДРСР 75368697).

Крім того вказаний розрахунок містить неправильні вихідні дані, а тому розмір вказаної в ньому шкоди не відповідає дійсності.

Так, інспектор застосував коефіцієнт функціонального використання (рядок 7) - 2,5, який, відповідно до Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007 р. № 963, застосовується до земель комерційного та іншого використання (торгівлі транспортними засобами та їх ремонту, оптової торгівлі та посередництва у торгівлі, роздрібної торгівлі побутовими товарами та їх ремонту, готелів, фінансового посередництва, допоміжної діяльності у сфері фінансів та страхування, операцій з нерухомістю, здавання під найм без обслуговуючого персоналу, діяльності у сфері інформатизації, досліджень та розробок, послуг, які надаються переважно юридичним особам, діяльності у сфері відпочинку і розваг, культури та спорту, індивідуальних послуг), тоді як повинен застосовуватися коефіцієнт - 1 «Інші землі».

Суд першої інстанції також зазначав, що згідно із п. 7 вищевказаної Методики, позбавлений права самостійно нараховувати розмір заподіяної шкоди, а лише уповноважений на перевірку правильності її розрахунку.

Крім того, відповідно до ст. 56 Закону України «Про охорону земель» № 962-IV від 19.06.2003 р. юридичні і фізичні особи, винні в порушенні законодавства України про охорону земель, несуть відповідальність згідно із законом. Застосування заходів дисциплінарної, цивільно-правової, адміністративної або кримінальної відповідальності не звільняє винних від відшкодування шкоди, заподіяної земельним ресурсам. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства України про охорону земель, підлягає відшкодуванню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності.

У розрахунку відсутнє посилання на те, якими саме діями відповідач заподіяв шкоду, які нормативні акти ОСОБА_1 порушив та кому саме заподіяна шкода. Крім того, у вказаному розрахунку відсутні посилання у вигляді чого завдана шкода, а також відсутня дата його складання.

Тому, суд першої інстанції вважав, що встановити правові підстави для складання відповідачем цього розрахунку неможливо.

Суд першої інстанції також зазначав, що, навіть, якщо припустити, що цей розрахунок складений на підставі акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки № 329/0/92-18-ДК/570/АП/09/01/-18 від 20.06.2018 р., то він є необґрунтованим та безпідставним, так як відповідача ОСОБА_1 вже було притягнуто до адміністративної відповідальності по ст. 53-1 КУпАП на підставі постанови про накладення адміністративного стягнення № 329/0/92-18-ДК/0065По/08/01/-18 від 02.07.2018 р., за порушення ст.ст. 125, 126 ЗК України, проте в постанові не зазначено, що скоєним правопорушенням заподіяно будь-яку матеріальну шкоди.

Даний пункт постанови взагалі не заповнений державним інспектором.

Розрахунок розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки є необґрунтованим.

Суд першої інстанції зазначав, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 10,0000 га, кадастровий номер :02:013:0015, як вбачається з публічної кадастрової карти України, має не державну форму власності, як зазначає позивач, а комунальну.

Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., яка набрала чинності для України з 11.09.1997 р. і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п. 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п. 58 рішення Європейського суду у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна з таких підстав.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі не відповідає.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, має місце неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи, що мають значення для правильного вирішення справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам цієї справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, висновки суду першої інстанції у цій справі ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що 20.06.2018 р. державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охоронною земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель Держгеокадастру у Запорізькій області - головним спеціалістом відділу контролю за використанням та охороною земель Василівському, Михайлівському, Токмацькому районах та м. Токмаку Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області Огарко М.О. було проведено перевірку здійснення державного контролю за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності на території Веселівської селищної ради Запорізької області, якою встановлено, що відповідач, на момент перевірки на земельній ділянці загальною площею 10,0000 га, кадастровий номер 0:02:013:0015, проведені сільськогосподарські роботи та посіяно озиму пшеницю без наявності правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку, у зв`язку з чим, такі дії державним інспектором визнані, як самовільне зайняття земельної ділянки загальною площею 10,0000 га.

20.06.2018 р. державний інспектор склав протокол про адміністративне правопорушення № 329/0/92-18-ДК/0087П/07/01/-18 від 20.06.2018 р. (а.с. 17-18), акт обстеження земельної ділянки №329/0/92-18-ДК/370/АО/10/01/-18 від 20.06.2018 р. (а.с. 10-11), акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки № 329/0/92-18-ДК/570/АП/09/01/-18 від 20.06.2018 р. (а.с. 12-13) та припис № 329/0/92-18-ДК/0048Пр/03/01/-18 від 20.06.2018 р. (а.с. 21-22), відповідно до якого відповідача у 30-денний термін зобов`язано повідомити про вжиті заходи щодо усунення виявлених порушень вимог чинного земельного законодавства, а саме до 20.07.2018 р.

02.07.2018 р. державним інспектором Огарко М.О. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення № 329/0/92-18-ДК/0065По/08/01/-18 (а.с. 14-16), відповідно до якої відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 53-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170,00 грн.

Постанову відповідач не оскаржував, 12.07.2018 р. ОСОБА_1 штраф сплатив, що підтверджується банківською квитанцією № N187Y37862 (а.с.25).

Крім того, при винесенні постанови про накладення адміністративного стягнення від 02.07.2018 р. № 329/0/92-18-ДК/0065По/08/01/-18 (а.с. 19-20), відповідачеві додатково здійснено розрахунок шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, яка склала 38439,86 грн., якій останній особисто отримав 02.07.2018 р.

Проте, суд першої інстанції безпідставно вважав, що притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за самовільний захват землі за ст. 53-1 КПАП України при вищевикладених обставинах виключає можливість притягнення останнього за останнє до відповідальності цивільної - шляхом стягнення з останнього завданої шкоди у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції у цій справі суперечать вимогам ст. 61 Конституції України, за змістом якої: «Ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення».

У цій справі йде мова про декілька видів відповідальності ОСОБА_1 , у тому числі адміністративна та цивільна, останні не є юридичною відповідальністю одного виду за одне й те саме правопорушення.

Також, на припущеннях ґрунтуються висновки суду першої інстанції про те, що вищезазначений розрахунок позивача завданої шкоди відповідачем на суму 38439,86 грн. є необґрунтованим та недоведеним, а тому не може бути прийнятий у цій справі як належний допустимий доказ.

Оскільки, висновки суду першої інстанції у цій справі не відповідають встановленим апеляційним судом фактичним обставинам цієї справи.

Так, апеляційним судом встановлено, що інспектором було здійснено розрахунок розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки 20.06.2018 року, тобто в день складення протоколу про адміністративне правопорушення. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Щодо відсутності дати складання вищезазначеного документу, позивач у цій справі у суді зазначав, що має місце формальна неточність з посиланням на правові висновки Верховного Суду з приводу формальних неточностей, які допускаються інспекторами під час проведення перевірок, які є обов`язковими для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Так, в постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року по справі № 826/11708/18 суд касаційної інстанції дійшов до висновку про те, що: «будь-які - процедурні порушення, пов`язані із самим процесом оформлення результатів діяльності суб`єктів по фіксації недотримання суб`єктом приватного права вимог законодавства оцінюється з урахуванням всіх обставин справи та необхідністю досягнення балансу між інтересами особи правопорушника та публічними інтересами. Зазначене особливо стосується фіксації порушень з боку суб`єктів приватного права у публічній сфері, зокрема, питань охорони земель, безпеки довкілля, благоустрою населених пунктів, розпорядження комунальною та державною власністю, запобігання виникнення техногенних катастроф тощо. Такі формальні неточності не можуть бути, за загальним правилом, самостійною підставою для скасування по суті правомірних рішень суб`єктів владних повноважень, спрямованих на забезпечення законності та захист публічних інтересів».

Крім того, апеляційним судом встановлено, що визначення розміру шкоди, заподіяної державі, територіальним громадам, юридичним та фізичним особам, на всіх категоріях земель внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок визначається Методикою визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2007 р. N 963.

Додатком 4 до вказаної Методики визначено коефіцієнти функціонального використання земель. Так, однією із груп вказаного додатку визначено, що до земель комерційного та іншого використання застосовується коефіцієнт 2,5.

Землі комерційного та іншого використання розтлумачено як землі для торгівлі транспортними засобами та їх ремонту, оптової торгівлі та посередництва у торгівлі, роздрібної торгівлі побутовими товарами та їх ремонту, готелів, фінансового посередництва, допоміжної діяльності у сфері фінансів та страхування, операцій з нерухомістю, здавання під найм, без обслуговуючого персоналу, діяльності у сфері інформатизації, досліджень та розробок, послуг, які надаються переважно юридичним особам, діяльності у сфері відпочинку і розваг, культури та спорту, індивідуальних послуг.

У випадку спірних правовідносин, земельна ділянка з кадастровим номером :02:013:0015, площею 10 га, яка розташована на території Веселівської селищної ради Веселівського району Запорізької області відноситься до земель сільськогосподарського призначення та використовується для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом - земельної ділянки від 20 червня 2018 року № 329/0/92-18-ДК/570/АШ09/01/-18 за результатами візуального огляду встановлено, що земельна ділянка використовується для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а саме для вирощування пшениці.

П. а) ч. 3 ст. 22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Як встановлено з вищенаведеної норми, поряд з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, законодавець визначив, серед іншого, ще один вид цільового призначення земель сільськогосподарського призначення - для особистого селянського господарства.

Правові, організаційні, економічні та соціальні засади ведення особистого селянського господарства визначені Законом України «Про особисте селянське господарство».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 вказаного вище Закону: особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Приписами п. б) ч. 1 ст. 121 ЗК України обумовлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Тобто, виходячи зі змісту дефініції «особисте селянське господарство», законодавець, встановивши норму для ведення особистого селянського господарства в 2 га, доцільно вважав, що вирощеної на 2 га землі сільськогосподарської продукції цілком достатньо для задоволення власних споживчих потреб особи та її сім`ї.

Натомість, земельна ділянка кадастровим номером :02:013:0015, площею 10 га має цільове призначення - для товарного сільськогосподарського виробництва.

У Законі України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001-2004 років» міститься визначення сільськогосподарського товаровиробника, як фізичної або юридичної особи, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власно виготовленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Заслуговує на увагу постанова Верховного Суду України від 8 квітня 2014 року, в якій зроблено правовий висновок про те, що порядок використання земельних ділянок для товарного сільськогосподарського виробництва, спрямований на ведення такого виробництва на ринкових товарних засадах, коли продукти виробляються не для власного споживання виробника, а для продажу, тобто споживання іншими членами суспільства.

Повертаючись до змісту вищезгаданої Методики, та як вже було вище зазначено, коефіцієнт 2,5 застосовується до земель комерційного та іншого використання, зокрема, оптової торгівлі та посередництва у торгівлі.

За таких підстав та обставин, позивач правильно вважав, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:013:0015, площею 10,0000 га, може використовуватися виключно для товарного виробництва сільськогосподарської продукції з подальшим її продажем. Саме тому така діяльність визнається комерційною та застосовується коефіцієнт 2,5.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно не звернув належної уваги на доводи позивача, за змістом яких: метою використання земельних ділянок з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва є отримання товару та, відповідно, подальший обов`язковий його продаж (у випадку спірних правовідносин - пшениці). При тому, продаж пшениці може здійснюватися виключно на засадах оптової торгівлі. Вказане обумовлюється таким.

Так, Національний класифікатор України «Класифікація видів економічної діяльності» ДК 009:2010 прийнятий наказом Держспоживстандарту України від 11.10.2010 № 457.

Розділом 5 Класифікатору затверджено структуру класифікації видів економічної діяльності. Код О Оптова та роздрібна торгівля передбачає виключно оптову торгівлю зерном. На урядовому сервісі для визначення кодів видів економічної діяльності за КВЕД -2005 та КВЕД-2010 за посиланням: http://кvеd.ukrstat.gov.ua|КVЕD2010/47/КVED10_47.html надано роз`яснення щодо того, що зерно є товаром, який не може бути класифікований як товар роздрібної торгівлі.

Отже, виходячи із всього вищенаведеного, реалізація пшениці є комерційною діяльністю та може бути здійснена лише в порядку оптового продажу.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Доказами, передбаченими ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, які можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги у цій справі, на виконання вимог ст. 12 ч.5 ЦПК України, з метою повного та всебічного апеляційного перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача, є надані позивачем ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області до його апеляційної скарги у цій справі, докази, якими спростовуються висновки суду першої інстанції щодо необхідності застосування коефіцієнту 1, а саме:

1. договір оренди землі від 28 січня 2008 року № 22 (а.с. 126-133), укладений між Веселівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 .

Так, відповідно до вищезазначеного договору (дія договору припинилася в силу закінчення строку його дії) розмір орендної плати за загальну площу земельної ділянки на рік до 01.11.2017 складав 1973,54 грн., що становить 2 % від нормативно-грошової оцінки землі.

Також, п. 13 вказаного договору передбачено, що розмір орендної плати переглядається кожного року, у разі, зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації визначених законодавством, тощо.

Крім того, п. 10 вищезазначеного договору передбачалося, що обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії.

Отже, у разі, якщо б термін дії вищезазначеного договору не закінчився, орендна плата, за змістом цього договору, обов`язково була б індексована та актуалізована відповідно до вимог діючого законодавства та змісту договору.

Здійснення індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка перебувала в користуванні на умовах оренди, станом на 2018 рік призведе до отримання фіксованого добутку у розмірі 316835,40 грн.

Вказаний розрахунок у формі арифметичної дії має наступний вигляд: 98 677, 26 * 1,152 * 1,059 * 1,249 * 1,2 * 1,756 =316 835, 4 грн., де: 98 677, 26 - наведена нормативна грошова оцінка орендованої ОСОБА_1 земельної ділянки станом на дату укладення договору оренди земельної ділянки від 28.01.2008 № 22; 1,152 - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель станом на 2008 рік; 1,059 - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель станом на 2009 рік; 1,249 - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель станом на 2014 рік; 1,2 - коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель станом на 2015 рік; 1,756 - коефіцієнт для врахування змін у рентному доході, який створюється при виробництві зернових культур, до показників нормативної грошової оцінки ріллі, проведеної станом на 1 липня 1995 р. (з урахуванням індексації), (п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2011 р. N 1185 «Про внесення змін до Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів»).

Використання вищенаведених коефіцієнтів в розрізі 2008-2015 років обумовлюється даними, що знаходять своє відображення у вільному доступі на офіційному веб - сайті Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру за посиланням https:// land.gov.ua/info/derzhavna-sluzhba-ukrainy-z-pytan-heodezii-kartografii-ta-kadastru-povidomliaie-pro-znazhennia-koefitsiienta-indeksatsii-normativnoi-hroshovoi-otsinky-zemel-za-2018-rik/.

Вищенаведені арифметичні дії дали змогу отримати розмір індексованої нормативної грошової оцінки земельної ділянки з кадастровим номером :02:013:0015, яка станом на 2018 рік становить 316835,40 грн.

2. лист Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 14.12.2015 № ДС-22-28-0.13-17122/23-15 (а.с. 125)

З резолютивної частини даного листа: Головному управлінню, як розпоряднику земель державної власності сільськогосподарського призначення було доручено утриматися від встановлення розміру орендної плати на рівні нижче 8 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Простий арифметичний розрахунок у вигляді отримання 8% від індексованої нормативної грошової оцінки у розмірі 316835,40 грн. дає можливість встановити обставину, що середня орендна плата станом на 2018 рік за використання земельної ділянки, площею 10 га з кадастровим номером :02:013:0015 становила б 25346,80 грн./рік.

У випадку застосування Головним управлінням коефіцієнту 1 розмір шкоди складе 15375,95 грн. Згідно із розрахунком позивача шкода із застосуванням коефіцієнту 2,5 становить 38439,86 грн.

8 % - це актуальна ставка орендної плати, а за результатами продажу права оренди на земельних торгах держава могла б отримати орендну плату в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становило б 638020,25 грн.

Простий порівняльний аналіз вищевказаних показників свідчить про те, що вказаний розмір орендної плати фактично збігається із розрахунком розміру шкоди, і це, на думку Головного управління, є справедливим розміром шкоди, адже він співпадає з оптимальними умовами отримання доходу в державний бюджет за використання цієї земельної ділянки.

В цьому контексті слід зазначити про те, що продаж права оренди на земельних торгах з відсотком понад 12 є непоодиноким випадком в діяльності органів Держгеокадастру. Про згадану обставину свідчать відомості, наявні у вільному доступі на офіційному веб-сайті Держгеокадастру.

Позивач у своїй апеляційній скарзі додатково зазначав, що, аналізуючи позицію суду першої інстанції в частині необхідності застосування коефіцієнту 1, викладену в оскаржуваному рішенні, через призму вище перелічених обставин та підстав слід дійти висновку про те, що втрачається будь-який сенс укладання договору оренди, оскільки будь-яка особа зможе самовільно зайняти земельну ділянку в обхід діючої законодавчої процедури і потім, всього на всього відшкодувати завдану внаслідок самовільного використання земельної ділянки шкоду, яка буде інколи, навіть, меншою ніж орендна плата за рік. Дана негативна ситуація нівелює основні засади Конституції України в частині того, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (стаття 14) та зводить нанівець інститут договірного права.

В силу підпункту 34 пункту 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 12.11.2019 № 285, яке мається у загальному доступі, Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розраховує розмір шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання їх не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву без спеціального дозволу та вживає заходів щодо її відшкодування в установленому законодавством порядку.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості.

За таких обставин, апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області слід задовольнити, рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 23 грудня 2019 року у цій справі слід скасувати; ухвалити нове судове рішення; стягнути з ОСОБА_1 на користь ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області шкоду у сумі 38439,86 грн.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 1, 13 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги та позову позивача ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області при вищевикладених обставинах у цій справі, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області слід стягнути судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у вигляді судового збору у розмірі 4802,50 грн. (розрахунок: судовий збір за подачу позову 1921,00 грн. (а.с. 1) + судовий збір за подачу апеляційної скарги 2881,50 грн. (а.с. 102)).

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 141, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області задовольнити.

Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 23 грудня 2019 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області () шкоду у сумі 38439,86 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області () судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у вигляді судового збору у розмірі 4802,50 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 08.09.2020 року, оскільки у період з 05.09.2020 року по 06.09.2020 року включно мали місце вихідні дні, а 07.09.2020 року суддя-член колегії перебувала у відпустці.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.