Провадження № 2-о/752/281/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 вересня 2020 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Шоста Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду заявою, у якій просила встановити факт відсутності її постійного проживання разом з померлим батьком - ОСОБА_3 станом на момент відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява мотивована тим, що на час відкриття спадщини, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 , її батьки - померлий ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали разом у АДРЕСА_1 , у належному їм будинку, хоча місце їх проживання було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказала, що реєстрація батьків за вказаною адресою була здійснена після продажу ними квартири АДРЕСА_3 , а в подальшому після їх переїзду до с. Білогородка свідомо останні не були зняті з реєстрації, оскільки це стало б для них психологічною травмою, зважаючи на їх похилий вік, а також, з метою збереження за ними реєстрації в м. Києві, яка була необхідною для отримання пенсій та інших соціальних виплат.

Зазначила, що на момент смерті батька вона була зареєстрована та постійно проживала в АДРЕСА_2 . Станом на час відкриття спадщини за померлим ОСОБА_3 вона не проживала з ним разом, зважаючи на те, що мала власне окреме житло, проживання разом з батьками похилого віку було для неї складним психологічно та логістично, оскільки вона працює в м. Києві і, мешкаючи у с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, мусила б витрачати щоденно значний час на дорогу до роботи та з роботи, проте, батьків відвідувала час від часу.

Також, вказала, що після смерті батька - ОСОБА_3 - вона не подавала заяву про прийняття спадщини та не вчиняла будь-яких дій щодо її прийняття, оскільки між спадкоємцями батька була досягнута попередня згода, що в разі смерті будь-якого з батьків, все його майно перейде у спадщину іншому з батьків та не буде розподілятися.

Однак, в липні 2020 року їй стало відомо про те, що 24.09.2018 року Шостою Київською державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа № 617/2018 після смерті її батька - ОСОБА_3 , про що її, як спадкоємця за законом, не було повідомлено. Їй також невідомо про наявність спадкового майна, що залишилось після смерті спадкодавця.

Дізнавшись про відкриття спадкової справі, вона звернулась до Шостої Київською державної нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття спадщини на користь матері - ОСОБА_2 , проте, листом від 21.07.2020 року Шоста Київська державна нотаріальна контора повідомила її про те, що відмова не може бути прийнята, оскільки на момент смерті батька вона була зареєстрована за однією з ним адресою і вважається такою, що прийняла спадщину.

Зауважила, що в результаті виниклої ситуації, за якої вона, не подавши заяву про прийняття спадщини, не проживаючи спільно з батьком на час відкриття спадщини, подавши офіційну заяву про відмову від прийняття спадщини, не бажаючи приймати спадщину та відмовившись від неї на користь матері, вважається такою, що її прийняла та має її примусово отримати, що прямо суперечить основним засадам цивільного права, які передбачають диспозитивність у всіх цивільних правовідносинах, зруйновано спільні домовленості між спадкоємцями про перехід всієї спадщини батька ОСОБА_3 до матері ОСОБА_2 , що створило напругу у відносинах між ними, адже, це виглядає так, що вона, всупереч домовленостям, стає спадкоємцем, не подавши заяву про прийняття спадщини. Через формальну позицію Шостої Київської державної нотаріальної контори на неї покладено права та обов`язки, які вона не хоче отримувати й мати та створено передумови для конфлікту між родичами.

Тому, змушена звернутись до суду задля реалізації своїх прав.

В судовому засіданні заявник та її представник - ОСОБА_4 підтвердили викладені в заяві обставини, підтримали заяву та просили її задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримала заяву, надала письмові пояснення, в яких підтвердила викладені в заяві обставини повністю, та не заперечувала проти її задоволення.

Заінтересована особа - Шоста Київська державна нотаріальна контора, про час, місце та дату судового розгляду повідомлена в установленому порядку, в судове засідання явку представника не забезпечила, про причини неявки не повідомила, пояснення щодо заяви не надала.

За таких обставин суд вважає за можливе ухвалити за результатами розгляду справи рішення за відсутності осіб, які не з`явились, на підставі наявних документів.

Заслухавши заявника, її представника, заінтересовану особу ОСОБА_2 , допитавши свідка ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У відповідності до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно ст. 319 ЦПК України у рішенні суду про встановлення факту, що має юридичне значення повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин. З точки зору права всі життєві факти, які так чи інакше зачіпають суспільні відносини, поділяються на юридично значущі та юридично байдужі, з якими пов`язують виникнення будь-яких юридичних наслідків.

Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Однак, не всі життєві обставини є юридичними фактами. Життєві факти (обставини) стають юридичними фактами не самі по собі або в силу якихось особливих властивостей, а внаслідок визнання їх такими державою і закріплення в законі.

Закон надає юрисдикції суду встановлювати факти, що мають юридичне значення, але при певних умовах: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відмовити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Спір про право характеризує такий стан відносин, коли між сторонами існують певні розбіжності з приводу наявності, змісту та обсягу прав та обов`язків, здійснення яких неможливо без судового втручання.

Як вбачається з заявлених вимог заявниця ОСОБА_1 просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: відсутності її постійного проживання разом з померлим батьком - ОСОБА_3 станом на момент відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , про що свідчить відмітка у паспорті про реєстрацію місця проживання.

Згідно свідоцтва на право власності на будинок АДРЕСА_1 від 23.06.2010 року, видане ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько заявника - ОСОБА_3 , про що Виконавчим комітетом Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області видано свідоцтво про смерть від ІНФОРМАЦІЯ_1 із складенням відповідного актового запису № 50. Місце смерті - с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, про що Виконавчим комітетом Білогородської сільської ради ІНФОРМАЦІЯ_1 видано довідку № 50.

Згідно довідки Виконавчого комітету Білогородської сільської ради від 04.08.2020 року № 330 ОСОБА_3 з 2010 року до моменту смерті постійно проживав без реєстрації місця проживання разом зі своєю дружиною - ОСОБА_2 - в АДРЕСА_1 .

З наявних у матеріалах справи копій рахунків за електроенергію та квитанції про оплату вбачається, про проведення оплати даних послуг ОСОБА_2 за період з січня 2017 року до липня 2017 року в с. Білогородка.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 показав суду про те, що з 2011 року по теперішній час працює цілодобово охоронцем в будинку АДРЕСА_1 . Показав, що в 2017 році, зокрема, на момент смерті ОСОБА_3 , подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 постійно проживали в с. Білогородка в зазначеному будинку. ОСОБА_3 сильно хворів та часто перебував на стаціонарному лікуванні в Білогородській лікарні. Інші особи, в тому числі ОСОБА_1 , в цьому будинку не проживали ні на момент смерті ОСОБА_3 , ні в інші періоди.

Таким чином, на думку суду, та обставина, що факт смерті ОСОБА_3 було зареєстровано саме Виконкомом Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в сукупності з наявними в матеріалах справах доказами на підтвердження постійного проживання подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 станом на 02.06.2017року в с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, підтверджує факт постійного проживання ОСОБА_3 станом на момент смерті та відкриття спадщини, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 - в АДРЕСА_1 , та спростовує факт його проживання на момент смерті за адресою: АДРЕСА_2 , за якою він був зареєстрований.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду, оприлюдненій в постанові від 23.12.2019 року у справі № 303/1816/17, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним.

Отже, з урахування наведеного, встановлений судом факт постійного проживання ОСОБА_3 станом на момент смерті в АДРЕСА_1 в сукупності з зареєстрованим місцем проживання заявника - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 дозволяє дійти висновку про відсутність спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 станом на момент його смерті та відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зворотного матеріали справи не містять, останній не здобуто в ході розгляду справи судом.

Згідно принципу, закріпленого ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, суд вважає обґрунтованою позицією заявника про те, що факт реєстрації місця проживання її померлого батька за адресою: АДРЕСА_2 , не може бути беззаперечним доказом місця його фактичного проживання, якщо цей факт заперечується та спростовується доказами, зокрема, показаннями свідків.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 121 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Факт, встановити який просить заявник, породжує юридичні наслідки для заявника, тобто від цього факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, тому він не є юридично байдужим і підлягає встановленню в порядку ст. 315 ЦПК України.

Тому, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи покази свідків, котрі є логічним, послідовним та об`єктивними, через що останні можливо покласти їх в основу судового рішення, враховуючи вищевикладене, судом достовірно встановлено, що заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню. Законом не визначено іншого порядку встановлення даного факту.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 76-81, 95, 229, 258, 259, 263-265, 268, 315-319, 354, 355 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Шоста Київська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт відсутності постійного проживання ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) разом з ОСОБА_3 станом на момент відкриття спадщини за померлим ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко