П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/4367/20

Провадження № 22-ц/4815/874/20

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Першко О.О.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду

першої інстанції (вступної та резолютивної частин):

об 11 год. 11 хв. 25 травня 2020 року в м. Рівне

Повний текст складено: 25 травня 2020 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Ковальчук Н.М.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2020 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину. Мотивуючи свої вимоги, зазначала, що з відповідачем від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб було розірвано, а оскільки батько не бажав добровільно приймати участі в утриманні спільної дитини, тому з нього Рівненським міським судом Рівненської області стягнено на користь позивача аліменти на утримання доньки в розмірі 1 109 гривень щомісячно, до повноліття дитини. Проте ОСОБА_2 ухиляється від обов`язку брати участь у додаткових витратах на дитину. Так, після обстеження ОСОБА_3 в Інституті педіатрії, акушерства і гінекології Національної академії медичних наук України був виданий остаточний клінічний діагноз: функціональна диспенсія; гастроезофагеальний рефлекс; непереносимість глютену без целіакії; аскаридоз; пароксизмальні стани неуточненого генезу; дифузний зоб. На проведення обстеження у вказаному закладі позивачем понесені витрати у розмірі 11 064,99 гривень. Також останньою було придбано безглютенове харчування для дитини на суму 4 549,11 гривень та ліки на суму 9 694,94 гривень. При цьому покликалась на виниклі складнощі у забезпеченні доньки безглютеновим харчуванням, оскільки відповідні продукти в Україні не виробляються, що, на думку позивача, спонукає до відшкодування додаткових витрат щомісячно.

З наведених підстав просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь понесені додаткові витрати на дитину в сумі 12 650,02 гривень за період з 02 березня 2019 року до 08 лютого 2020 року та призначити щомісячні стягнення додаткових витрат на дитину у розмірі 2 000 гривень.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені додаткові витрати на дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 11 753,96 гривні за період з 02 березня 2019 року по 08 лютого 2020 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 840,80 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 750 гривень.

Ухвалюючи своє рішення, місцевий суд виходив із того, що розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами і суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат, однак позивач не довела, що вона кожного місяця має нести додаткові витрати, пов`язані з особливими обставинами на утримання дитини в сумі 2 000 гривень. При цьому місцевий суд врахував й надані в судовому засіданні пояснення самого позивача, що витрати на спеціальне харчування дитини кожного місяця різні, а витрати на лікування можливо визначити лише після призначень лікарів. Тобто встановити дійсну суму щомісячних додаткових витрат на дитину, що викликані особливими обставинами, неможливо.

На рішення суду в частині відмови у призначенні подальших додаткових витрат позивачем подано апеляційну скаргу, де покликалась на його незаконність та необґрунтованість, які полягали у невідповідності викладених в ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Обґрунтовуючи хибність вирішення судом відповідної позовної вимоги, зазначала, що згідно з висновком обстеження від 07 червня 2019 року лікарями Інституту педіатрії, акушерства і гінекології Національної академії медичних наук України доньці було призначено довічну сувору аглютенову дієту з виключенням молочних продуктів. Хоча розрахунок понесених витрат, які стягнуті судом, становив в середньому 1 063,84 гривень в місяць, але в подальшому ця сума не зменшуватиметься, а навпаки - лише зростатиме. Так, безглютенове харчування не повинно містити в собі пшеничне борошно, жито, овес, також необхідно виключити молочні продукти, оскільки не відбуватиметься всмоктування поживних речовин дитиною. Тому всі кондитерські та хлібобулочні вироби потребують вміст борошна виключно закордонного виробництва, адже держава задовольнити потреби споживача власним виробництвом безглютенового харчування не в змозі. Також дитина не може харчуватись у шкільній їдальні, через що мати самостійно змушена готувати їй обід до школи. Стверджувала, що ці та інші обставини призводять до значних витрат, частину з яких нею не доведено, оскільки не у всіх місцях, де придбавається безглютенове харчування, видається товарний чек.

З викладених мотивів просила скасувати рішення суду в частині призначення щомісячних додаткових витрат, призначивши позивачу щомісячні стягнення на додаткові витрати на харчування дитини у розмірі 2 000 гривень, а витрати на медикаменти та медичне обстеження стягувати за фактом понесених витрат.

У поданому відзиві ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим. Мотивуючи свої заперечення проти апеляційної скарги, покликався на доведеність та обґрунтованість рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Тому з огляду на те, що позивачем фактично оскаржуються рішення суду в частині незадоволених вимог та враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд не перевіряє законність рішення в частині, яка не оскаржується.

Як встановлено матеріалами справи і це сторонами не заперечується та визнається, що їхній спільній донці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено діагноз: функціональна диспепсія; гастроезофагеальний рефлюкс; непереносимість глютену без целіакії; аскаридоз; пароксизмальні стани неуточненого ґенезу; дифузний зоб. Внаслідок захворювання, зокрема, рекомендовано дотримання дитиною суворої пожиттєвої аглютенової дієти з виключенням молочних продуктів.

Обґрунтовуючи необхідність в покладенні на ОСОБА_2 обов`язку фінансування додаткових витрат на дитину наперед, позивач покликалась на виниклі складнощі, пов`язані із забезпеченням доньки продуктами харчування, які відповідають вказаним рекомендаціям, що призводить до значних грошових витрат.

Статтею 51 Конституції України та ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Положеннями ч. 1 ст. 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Згідно із ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Аналіз відповідних норм закону вказує на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких наведено у зазначеній статті. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними факторами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструмента, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті).

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

Роз`ясненнями пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року №3 вказується, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати не є додатковим стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо).

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, позивачем не доведено і необґрунтовано необхідності у фінансуванні батьком додаткових витрат на дитину в сумі 2 000 гривень щомісячно.

Розмір фінансування додаткових витрат на дитину, який передбачається в подальшому, визначено заявником суб`єктивно та орієнтовно, а також без відповідного документального обґрунтування, що є неприпустимим для вирішення такої позовної вимоги.

Разом з тим, усупереч тверджень апеляційної скарги матеріали справи не містять підтверджень того, що дитина потребує саме закордонних (імпортного виробництва) дороговартісних продуктів безглютенового харчування, про які йдеться в позовній заяві та апеляційній скарзі.

Отже, за переконанням колегії суддів, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та не можуть бути підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, позаяк зводяться до переоцінки доказів і особистої незгоди автора скарги з висновками суду.

Європейський суд з прав людини зазначав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року № 63566/00 у справі "Проніна проти України").

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для відхилення апеляційної скарги відповідно ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 травня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.В.Боймиструк

Н.М.Ковальчук