ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1499/20 Справа № 186/517/19 Суддя у 1-й інстанції - Янжула С. А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря Лященко С.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Першотравенська міська рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

01 квітня 2019 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа Першотравенська міська рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що на підставі рішення виконкому Першотравенської міської ради депутатів №18 від 26 січня 2000 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ОСОБА_5 було надано в користування квартиру АДРЕСА_1 . На момент отримання житла в користування сторони були однією родиною. Дана квартира знаходиться у власності територіальної громади міста Першотравенська, Дніпропетровської області. 30 листопада 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано шлюб, після чого відповідач по справі виїхав зі своїми речами зі спірного приміщення та більше ніколи у вказаній квартирі не проживав. 05 лютого 2007 року Першотравенським міським судом було винесено рішення по справі №2-127-2007 року, згідно з яким ОСОБА_6 було відмовлено у позовних вимогах щодо визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 , а позовні вимоги ОСОБА_3 щодо вселення його в дану квартиру було задоволено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2007 року рішення першої інстанції залишено без змін. Оскільки рішення в справі №2-127-2007 постановлене 05 лютого 2007 року, тобто щодо спірних правовідносин між сторонами, які виникли до 05 лютого 2007 року, а позовні вимоги в даній справі стосуються періоду користування спірним житлом з 2007 року по березень 2019 року, вважають, що відсутні підстави для висновку про тотожність вимог заявлених позивачами у даному позові. У ході розгляду справи №2-127-2007 року Першотравенським міським судом Дніпропетровської області було встановлено, що 18 червня 2005 року відповідач уклав шлюб з ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у відповідача народилася дитина. Згідно з п.4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сичи, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з договором купівлі-продажу, ВЕХ №774392 р№4617 від 27 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Першотравенського міського нотокругу Мініною С.Я., відповідач є власником житлового будинку АДРЕСА_2 , у якому він разом з новою родиною проживає до теперішнього часу. Після розгляду справи №2-127-2007 року відповідач на протязі 12 років жодних дій щодо вселення у спірне житло не здійснював. Він не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивачі, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Відповідач фактично втратив інтерес до даного житла, в нього у власності є інша нерухомість, у якій він проживає разом з новою родиною. На особистій сторінці відповідача у соціальній мережі "Фейсбук" є оголошення про те, що він після 15 квітня здає житло по АДРЕСА_3 , на третьому поверсі (скріншот об`яви додається), так як їх квартира також знаходиться за цією адресою та на третьому поверсі, вважають, що відповідач і в подальшому не має наміру проживати в їх квартирі. Факт реєстрації відповідача порушує право позивачів на вільне розпорядження і користування майном, вони позбавлені можливості оформити приватизацію квартири. Просять суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_4 (а.с.3-4).

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Першотравенська міська рада Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням- задоволенні.

Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Шахтинськ, Карагандинської області таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.105-108).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.112-115).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 жовтня 1988 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_9 , яка на даний час досягла повноліття.

На підставі рішення виконавчого комітету Першотравенської міської ради депутатів №18 від 26 січня 2000 року ОСОБА_3 , сім`я якого складається з трьох осіб: він, дружина ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_10 , дозволено зайняти трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується ордером №17564 серії ОВГ від 08 лютого 2000 року.

Згідно довідки №03415/7716 від 27 березня 2019 року в даній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Дане житлове приміщення перебуває в комунальній власності територіальної громади м. Першотравенська Дніпропетровської області.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано 30 липня 2004 року.

18 червня 2005 року ОСОБА_3 зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 , від шлюбу мають сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

20 квітня 2013 року ОСОБА_12 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб. Прізвище дружини змінено на ОСОБА_13 . Актовий запис №60 від 20 квітня 2013 року.

06 липня 2013 року ОСОБА_14 та ОСОБА_10 зареєстрували шлюб, прізвище дружини змінено на ОСОБА_15 . Актовий запис №9 від 06 липня 2013 року.

Згідно акту №277 ПП "Комунальщик-2" від 27 березня 2019 року ОСОБА_3 зареєстрований, але не проживає з 2007 року по даний час в квартирі АДРЕСА_1 , намагань проживати не було.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2007 року №2-127-2007 в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в зв`язку з переїздом на інше постійне місце проживання та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про визнання права користування житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_5 , в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання останнього таким, що втратив право користування житловим приміщенням відмовлено, з підстав того, що ОСОБА_3 з 2004 року по 2007 рік не проживав в квартирі, однак не втратив до неї інтерес, частково сплачував комунальні послуги, іншого житла не мав.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №161430820 від 28 березня 2019 року ОСОБА_3 на праві приватної власності в розмірі 1/1 частки належить будинок АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу ВЕХ №774392 р.№4617 від 27 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Першотравенського міського нотаріального округу.

Копіями квитанцій "Приват 24" АТ КБ "ПриватБанк" підтверджується, що з 2015 року по теперішній час комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_4 сплачує позивач ОСОБА_1 .

Копіями договорів, долучених позивачем ОСОБА_1 , підтверджується, що за її заявою та за її рахунок в спірній квартирі встановлено лічильник газу, з нею укладено договори про користування електричною енергією та про надання послуг з газопостачання.

Відповідач долучив квитанцію ПП "Комунальщик-2", що ним 17 травня 2019 року сплачено квартплату в розмірі 50 гривень.

Також судом 1 інстанції були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що проживає в будинку АДРЕСА_3 . З 2000 по 2004 рік бачив відповідача періодично біля під`їзду, віталися. З 2004 року відповідача не було, він його не бачив, позивач і її донька проживають в квартирі АДРЕСА_6 , а свідок в квартирі АДРЕСА_7 . Відповідач з 2004 року в даній квартирі не проживає. Щоб йому чинили перешкоди, коли він намагався зайти в квартиру - такого не було. Їх квартира знаходиться на 3 поверсі, вони там треті чи четверті хозяйви. Не бачив, чи виносив відповідач речі з квартири.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що проживає в квартирі АДРЕСА_8 . ОСОБА_3 не чула і не бачила в квартирі № АДРЕСА_6 з 2004 року, він туди не приходив, навіть зараз його і не впізнала. В 2004 році він знайшов іншу жінку, позивачку з маленькою донькою залишив в квартирі АДРЕСА_6 , вони там і живуть, їх квартира на 3 поверсі. З 2004 року відповідач там не з`являвся, вона його і в обличчя забула. Ніяких сварок в цій квартирі вона не чула ніколи, їх не має та не було. Щоб він виносив речі з квартири - не бачила.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що вже було рішення суду про вселення ОСОБА_3 в дану квартиру, він своїм правом не скористався, намагань вселитися з його боку не було. Йому ніколи ніхто не перешкоджав у вселенні. Подає в суд на дочку, а це ненормально. Він втратив можливість вселитися на даному етапі, у нього є своє житло, оформлене на нього. Свідок перебуває з 2013 року в офіційному шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , а в даній квартирі вони проживають разом з 2008 року без реєстрації шлюбу на той час. За весь цей час відповідач жодного разу в квартиру не приходив, комунальні платежі не сплачує, платить позивач за трьох осіб зареєстрованих, в тому числі і за відповідача.

Свідок ОСОБА_18 пояснила, що при зустрічі ОСОБА_3 їй говорив, що відсудить квартиру і поселить в ній циганів, що сам туди він не буде вселятися. Вона просила його мирно вирішити це питання. Після розлучення з позивачкою він перестав з нею спілкуватися. Вона спілкується з позивачкою, діти спілкуються. В 2004 році сторони розірвали шлюб, відповідач жив у своїх батьків, потім зареєстрував шлюб з ОСОБА_19 , живуть у будинку з нею, в них є спільна дитина. Він казав, що будинок купив, живе в будинку більше 10 років, там син у нього народився. З 2004 року в спірній квартирі не проживає.

Свідок ОСОБА_20 пояснила, що працює медсестрою в лікарні. ОСОБА_3 говорив їй у кабінеті на робочому місці, щоб вона передала ОСОБА_1 , що він у кімнату заселить циганів, щоб вони там жили. Це було в тому році.

Задовольняючи позовні вимоги суд 1 інстанції виходи з того, що відповідач без поважних причин не проживає в спірній квартирі, що є комунальною власністю, з 2007 року по теперішній час, витрати по утриманню та обслуговуванню житлового приміщення не несе, його особисті речі в квартирі відсутні, не дивлячись на наявність рішення суду про вселення в квартиру, ним не надано жодного доказу того, що він намагався скористатися цим своїм правом та вселитися в спірне житло. Відповідачу на праві власності належить інше житло.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, комунальна власність - одна з трьох форм власності (поряд з державною та приватною). Також, поряд з державною власністю це одна з двох форм публічної власності.

Згідно ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади первинного рівня (тобто жителі сіл; добровільних об`єднань у сільську громаду жителів кількох сіл; селищ; міст), територіальні громади вторинного рівня (жителі районів, областей), а також органи місцевого самоврядування, що здійснюють права комунальної власності від імені територіальної громади представницькі та виконавчі органи місцевого самоврядування.

До об`єктів права комунальної власності, зокрема, належать: рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, пенсійні фонди, частки в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування, а також відумерла спадщина.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

З аналізу вказаної норми слідує, що наявність у особи статусу наймача або члена сім`ї наймача не є визначальним при вирішенні питання щодо їх права на користування житловим приміщенням та реєстрацію в ньому. Обов`язковою умовою для цього є встановлення факту відсутності особи в займаному ним приміщенні понад встановлені законом строки без поважних на те причин, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в п. 9 Постанови Пленуму № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України».

Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 у справі №6-57цс11.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням.

Відповідно до положень ст.72, ст.71 Житлового кодексу Української РСР, ст.7Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі такого судового рішення, яке набрало законної сили.

При цьому, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що в повному обсязі відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11.

Як вбачається із матеріалів справи, поважних причин відсутності відповідача за місцем реєстрації понад шість місяців судом не встановлено.

Відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що він з поважних причин з 2007 року (момент винесення попереднього рішення суду) по теперішній час не проживає в спірній квартирі, що він намагався вселитися в дане житлове приміщення, несе витрати по утриманню квартири, що йому чинилися перешкоди у вселенні, що в квартирі є його особисті речі.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду 1 інстанції, щодо задоволення позовних вимог, оскільки є підстави для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 , оскільки, він без поважних причин відсутній за вказаною адресою з лютого 2007 року по теперішній час, тобто, понад шість місяців.

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: