ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6785/20 Справа № 206/7061/19 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Свистунової О.В.,

суддів - Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у місті Дніпрі

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2020 року

по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2019 року Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк", банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 29.11.2008 року банк надав ОСОБА_1 кредит в розмірі 6 900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідач порушив умови укладеного договору в частині своєчасного погашення платежів та відсотків, передбачених умовами кредитного договору, у зв`язку з чим, станом на 31.10.2019 року за договором виникла заборгованість на загальну суму 451 874,28 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 6 781,70 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 441 096,76 грн.; заборгованості за пенею - 3 995,82 грн.

Позивач зазначав, що оскільки кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, то заборгованість до стягнення становить 125 070,98 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 6 781,70 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 29.11.2008 року по 31.03.2018 року - 118 289,28 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором № б/н від 29.11.2008 року в розмірі 125 070,98 грн. та судовий збір в розмірі 1 921,00 грн.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18.05.2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.11.2008 року в розмірі 6 781,70 грн., що складається з тіла кредиту.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кредитний договір з боку відповідача не укладався, Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться у матеріалах справи, не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29.11.2008 року шляхом підписання заяви позичальника. Також, відповідач вважає, що надані позивачем виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є неналежними та недопустимими доказами, що підтверджують дійсний розмір заборгованості. Крім того, відповідач посилався на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки в заяві позичальника від 29.11.2008 року строк дії картки № НОМЕР_1 встановлений до вересня 2010 року, а тому строк позовної давності сплинув у вересні 2013 року, позивач же звернувся до суду з позовом у грудні 2019 року, доказів отримання відповідачем перевипущених карток позивачем не надано.

В апеляційній скарзі АТ КБ "ПриватБанк" просить рішення в частині відмови у стягненні заборгованості по відсоткам за користування кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити у повному обсязі. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове рішення є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Крім того, суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не звернув увагу на те, що долучена до матеріалів справи копія Анкети-заяви позичальника містить підпис ОСОБА_1 , чим останній дав згоду на укладення кредитного договору. На підставі договору від 29.11.2008 року позичальнику був відкритий картковий рахунок та видана платіжна кредитна картка. Банком надано до суду належні та допустимі докази, які є необхідними та достатніми для підтвердження факту наявності простроченої заборгованості за договором та її розміру, що не спростовано відповідачем.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить скаргу позивача залишити без задоволення.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга АТ КБ "ПриватБанк" підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Встановлено, що на підтвердження позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" надано копію заяви позичальника ОСОБА_1 від 29.11.2008 року, за змістом якої відповідач просить надати йому кредит в розмірі 250,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну карту з базовою процентною ставкою 3 % на місяць (36,00 % річних) із розрахунку 360 днів у році (а.с.19).

Долучені до позовної заяви витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, якими передбачено, зокрема, права та обов`язки сторін договору, відповідальність сторін, зокрема штраф за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено дію договору 12 місяців з моменту підписання (п.9.12) та інші умови, - відповідачем не підписані (а.с.21-26).

Заява позичальника містить текст про погодження споживача з Умовами та Правилами надання банківських послуг, але не конкретизовано яка саме редакція Умов та Правил надання банківських послуг погоджена споживачем.

На підтвердження свого позову банком представлено розрахунок заборгованості за кредитним договором № б/н від 29.11.2008 року, згідно якого, станом на 31.10.2019 року банком нарахована заборгованість в загальному розмірі 451 874,28 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 6 781,70 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 441 096,76 грн.; заборгованості за пенею - 3 995,82 грн.

Позивач зазначав, що оскільки кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, то заборгованість до стягнення становить 125 070,98 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту - 6 781,70 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 29.11.2008 року по 31.03.2018 року - 118 289,28 грн. (а.с.8-18).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, зокрема, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

За положеннями частин 1, 2 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника ОСОБА_1 від 29.11.2008 року процентна ставка визначена в розмірі 3 % на місяць (36,00 % річних) (а.с.19).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 29.11.2008 року, посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємну частину кредитного договору.

Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог, визначено, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, порядок нарахування і оплати процентів, зокрема, проценти за підвищеною процентною ставкою у випадку несвоєчасного виконання боргових зобов`язань (п.п.5.5.1 Правил), та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву позичальинка про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному у цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" у період - з часу виникнення спірних правовідносин (29.11.2008 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (23.12.2019 року), тобто кредитор мав можливість додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату підвищених (зміну банком в односторонньому порядку процентної ставки) процентів за користування кредитними коштами, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Відповідна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору непідписані Умови та Правила викладена у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15).

Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться у матеріалах справи, не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 29.11.2008 року шляхом підписання заяви позичальника.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами за підвищеною процентною ставкою у випадку несвоєчасного виконання боргових зобов`язань.

Таким чином, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь АТ КБ "ПриватБанк" процентів за користування кредитом, нарахованих за підвищеною процентною ставкою понад 3 % на місяць (36,00 % річних).

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки в заяві позичальника від 29.11.2008 року строк дії картки № НОМЕР_1 встановлений до вересня 2010 року, а тому строк позовної давності сплинув у вересні 2013 року, позивач же звернувся до суду з позовом у грудні 2019 року, крім того відповідач наполягає на тому, що жодних кредитних карток, окрім картки № НОМЕР_1 , йому не видавалось, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні, виходячи з наступного.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Як убачається з виписки по особовому рахунку, останній самостійний платіж за кредитним договором в рахунок погашення заборгованості був сплачений відповідачем 08.12.2018 року в розмірі 600,00 грн. (а.с.139), що свідчить про переривання строку позовної давності, а тому позивачем не пропущено процесуальний строк для звернення з даним позовом.

Посилання в апеляційній скарзі відповідача на те, що йому є незрозумілим розмір заборгованості по тілу кредиту, який за кредитним договором складає 250,00 грн., а за рішенням стягнуто 6 781,70 грн., колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки як вбачається з матеріалів справи, встановлений кредитний ліміт за кредитним договором змінювався, а саме: 21.08.2009 року - встановлено 1 000,00 грн. кредитного ліміту, 20.10.2010 року - 3 000,00 грн., 24.11.2010 року - 3 600,00 грн., 05.01.2011 року - 4 200,00 грн. та 01.08.2013 року - 6 900,00 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на ОСОБА_1 (а.с.146).

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не враховано, що наданий позивачем розрахунок заборгованості необґрунтований належними та допустимими доказами, оскільки розрахунок заборгованості за кредитним договором був перевірений як судом першої інстанції, так і колегією суддів, яка визнає належним та допустимим доказом по справі. Відповідач, в свою чергу, у відповідності до вимог ст. ст. 12,13, 81 ЦПК України не надав судам відповідно належних доказів у спростування вимог позивача та наданих позивачем доказів, не заявив відповідні клопотання.

З матеріалів справи, зокрема розрахунку заборгованості та виписки по рахунку, наданих суду першої інстанції представником банку, вбачається дійсне використання відповідачем кредитних коштів, а саме проведення розрахункових платежів. Керуючись нормами Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/04, Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженим постановою Національного банку України від 18.06.2003 року № 254, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 08.07.2003 року за № 559/780, надані банком суду докази слід визнати належними та допустимими.

Вказаним доказом спростовуються твердження скаржника, що суд не взяв до уваги, що виписки по рахунку та розрахунку, не є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом суми позову.

Крім того, виконання тривалий час відповідачем умов кредитного договору, а саме погашення кредитної заборгованості протягом 2008-2018 років, свідчить про існування кредитних відносин між сторонами.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості по відсоткам, колегія суддів виходить з наступного.

Приймаючи до уваги, що банком надано суду заяву позичальника ОСОБА_1 від 29.11.2008 року, яка підписана сторонами та містить погоджені умови, зокрема, щодо розміру процентів за користування кредитом 3 % на місяць (36,00 % річних) з розрахунку 360 днів у році, колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 29.11.2008 року по 31.03.2015 року за ставкою, що погоджена сторонами (36,00 % річних) в сумі 4 390,45 грн.

Колегія звертає увагу, що позивачем безпідставно здійснено нарахування процентів за користування кредитом за підвищеною процентною ставкою на рівні 43,20 % річних в період з 01.04.2015 року по 31.03.2018 року (в межах позовних вимог), що не погоджено в заяві позичальника ОСОБА_1 від 29.11.2008 року.

У зв`язку з цим, колегія приходить до висновку про наявність підстав для стягнення за вказаний вище період з 01.04.2015 року по 31.03.2018 року процентів за користування кредитом на рівні 36,00 % річних з розрахунку 360 днів у році, що становить 419,26 грн. (209,03 грн.+ 210,23 грн. = 419,26 грн.), виходячи з наступного розрахунку:

- 201,77 грн. х 36 % : 360 х 1036 днів (з 01.04.2015 року по 31.01.2018 року включно) = 209,03 грн.;

- 6781,70 грн. х 36 % : 360 х 31 день (з 28.02.2018 року по 31.03.2018 року включно) = 210,23 грн.

Таким чином, за період з 29.11.2008 року по 31.03.2018 року з відповідача на користь позивача підлягають стягнення проценти за користування кредитними коштами за ставкою, що не перевищує 36,00 % річних, у загальному розмірі 4 809,71 грн. (4 390,45 грн. + 419,26 грн.).

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, у зв`язку з чим помилково відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом.

За положеннями частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог в загальному розмірі 4 809,71 грн., з відповідача на користь АТ КБ "ПриватБанк" підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору при подачі позовної заяви та апеляційної скарги, пропорційно частині задоволених вимог (3,84 %) в розмірі 184,67 грн. (4 809,71*100/125070,98*1921/100=73,87*150%=110,80+73,87=184,67).

Вирішуючи заяви представника відповідача - адвоката Гусакової О.Б. про стягнення витрат на професійну правову допомогу в суді першої інстанції в розмірі 15 000,00 грн. та в суді апеляційної інстанції в розмірі 8 000,00 грн., колегія суддів, з урахуванням результату розгляду справи, приходить до висновку, що такі заяви не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційна скарга АТ КБ "ПриватБанк" - частковому задоволенню, рішення місцевого суду в частині відмови у стягненні заборгованості по відсоткам за користування кредитом підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом. В іншій частині позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом слід відмовити. Рішення суду в частині задоволених позовних вимог підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,375,376,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2020 року в частині відмови у стягненні заборгованості по відсоткам за користування кредитом - скасувати та ухвалити в цій частині нове.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість по відсоткам за користування кредитом за кредитним договором № б/н від 29 листопада 2008 року в розмірі 4 809,71 грн. за період з 29 листопада 2008 року по 31 березня 2018 року.

В іншій частині позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом - відмовити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2020 року в частині задоволених позовних вимог - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судовий збір в розмірі 184,67 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 16 вересня 2020 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко