ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1247/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №696/3/19 Категорія: 304090000 Шкреба В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 29 січня 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

В січні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк» (далі ПАТ «ПУМБ», правонаступник ПАТ «Банк Ренесанс Капітал») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з порушенням останньою умов кредитного договору.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що 17 грудня 2013 року між відповідачем та ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» було укладено кредитний договір № GP-5671339, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 21920 грн. 19 липня 2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», який є правонаступником усіх прав та зобов`язань.

Банк виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач належним чином не виконував передбачені договором зобов`язання, внаслідок чого станом на 14 грудня 2018 р. виникла заборгованість на суму 89 601,93 грн., з яких: за тілом кредиту - 19 077,34 грн., за відсотками 7 452,80 грн., 2 565,25 грн. за комісією та штрафні санкції у розмірі 65 506,54 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача та судові витрати.

Заочним рішенням Кам`янського районного суду Черкаської області від 29 січня 2020 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Перший Український Міжнародний Банк" заборгованість за кредитом у розмірі 89 601,93грн. та 1762, 00 грн. судового збору.

Рішення мотивовано тим, що з вини ОСОБА_1 допущено порушення виконання взятого зобов`язання, а тому з нього слід стягнути заявлену в позові заборгованість за кредитним договором.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявлає про застосування строку позовної давності, який, на думку апелянта закінчився 17 грудня 2018 року, та просить відмовити у позові.

Крім того, доводи апеляційної скарги зводяться до того, що нарахована банком неустойка більш ніж у два рази перевищує суму самої заборгованості, тому суд має право її зменшити. До того ж, ОСОБА_1 вказує на застосування спеціального річного строку позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Разом з тим, апелянт повідомляє, що у зв`язку з виникненням у останнього заборгованості за вищевказаним кредитним договором було вчинено виконавчий напис нотаріусом 17 жовтня 2017 року про стягнення простроченої заборгованості за сумою кредиту, комісією та процентами та відкрито виконавче провадження. Таким чином, наявність виконавчого напису нотаріуса, на думку апелянта, виключає можливість кредитору повторно стягувати тіло кредиту і відсотки, які вже були нараховані у виконавчому написі.

В апеляційній скарзі, з поміж іншого, ОСОБА_1 вказує на нікчемність умови кредитного договору щодо стягнення комісії за обслуговування кредиту.

Апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ «ПУМБ» у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до задоволення.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не повністю відповідає зазначеним вимогам.

При цьому суд враховує, що, згідно із положенням ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством "Банк Ренесанс Капітал" та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № GP - 5671339, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 21 920 грн. строком на 24 місяці, з процентною ставкою за користування кредитом 15 % річних, розмір комісії за обслуговування кредиту визначено 1,70 %.

19 липня 2016 року ПАТ "Банк Ренесанс Капітал" припинилося шляхом приєднання до ПАТ «ПУМБ».

Згідно з п. 2.1. загальних умов договорів кредитування (а.с. 7-8), які разом із Пропозицією укласти договір містять умови кредитного договору (а.с. 6) банк надає позичальнику кредит з метою та у сумі кредиту, вказаній у Пропозиції, а позичальник зобов`язується сплатити банку разову комісію, своєчасно та у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом та комісії, використати його за цільовим призначенням, виконати інші умови кредитного договору та повертати кредит банку частинами у сумах та терміни, визначених у графіку платежів, але в будь-якому випадку не пізніше останнього дня строку кредиту, визначеного у Пропозиції.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до п. 6.2 кредитного договору за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів та/або комісії у терміни, що передбачені графіком платежів та/або іншим чином визначені відповідно до кредитного договору, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 % від простроченої суми за кожний випадок прострочення, а також за кожен місяць прострочення встановленого терміну від простроченої суми за кожний випадок.

Також сторони погодили графік платежів, згідно якого позичальник зобов`язався сплачувати банку до 17 числа кожного календарного місяця 1 435,38 грн. щомісяця, та 17 грудня 2015 р. 1 435,26 останній платіж, усього на 24 місяці.

Згідно виписки з рахунку сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № GP - 5671339 від 17 грудня 2013 року станом на 14 грудня 2018 року, становить 89 601,93 грн., з яких: 19 077,34 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2 565,25 грн. - заборгованість за комісією; 7452,80 - заборгованість за процентами; 60 506,54 грн. - неустойка за порушення зобов`язань по кредиту.

Обгрунтовуючи наявну у відповідача заборгованість за договором, позивач надав також довідку про стан та історію заборгованості за кредитним договором № GP - 5671339 від 17 грудня 2013 року, з якого також вбачається, що обов`язкові щомісячні платежі відповідачем вносилися не в повному обсязі та не своєчасно.

З наданого банком розрахунку заборгованості видно, що заборгованість відповідача банком за кредитом, відсотками та комісією нараховувалася включно по грудень 2015 року (а.с. 15 зв.)

15 листопада 2016 року по відсотках нарахована заборгованість 7,56 грн., яка знаходиться поза межами строку дії кредитного договору, а тому її нарахування не відповідає вимогам закону, оскільки після закінчення строку дії договору можуть нараховуватися відсотки за правилами та в порядку, передбаченому ст. 625 ЦК України.

26 червня 2017 року позивач направляв на адресу відповідача письмову вимогу (повідомлення) про погашення заборгованості у добровільному порядку за кредитним договором № GP -5671339 від 17 грудня 2013 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За вимогами ч. ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Враховуючи ухвалення у справі заочного рішення по суті позовних вимог, апеляційний суд приймає та оцінює подані докази відповідачем у суд апеляційної інстанції.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог банку, розмір заявленої заборгованості банком та наданий позивачем розрахунок апелянтом не спростовується шляхом надання власного розрахунку чи заявлення у справі про призначення судової економічної експертизи.

В той же час, згідно виконавчого напису нотаріуса від 17 жовтня 2017 року з ОСОБА_1 за кредитним договором № GP - 5671339 від 17 грудня 2013 року стягнуто заборгованість у сумі 29 091, 02 грн, в тому числі: 19 077,34 прострочена заборгованість за сумою кредиту; 7 452,8 грн прострочена заборгованість за комісією, 2 560,88 грн прострочена заборгованість за процентами. (а.с. 95)

З урахуванням положень статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, допоки суд не встановить протилежне. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів з приводу визнання вказаного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Перевірка доводів боржника та оцінки наданих ним доказів з приводу правомірності вчинення виконавчого напису не є предметом даного позову.

На виконання вищевказаного виконавчого напису відкрито виконавче провадження лютого 2018 року та проведено ряд виконавчих дій. (а.с. 96-98)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 підтверджує, що виконавчий напис видано з метою погашення заборгованості за кредитним договором № GP - 5671339 від 17 грудня 2013 року у зв`язку із допущенням прострочення боржником платежів на суму 29 091, 02 грн.

За вимогами статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Колегія судді враховує, що після закінчення строку дії кредитного договору 17 грудня 2015 року за виконавчим написом нотаріуса від 17 жовтня 2017 року із боржника на користь банку стягнуто заборгованість, яка відповідає розрахунку, наданому банком в суд з позовною заявою та за яким проведено стягнення за оскаржуваним рішення районного суду (а.с. 15 зв.)

Стягнення вказаних сум у судовому порядку за позовом банку про стягнення заборгованості в ході незакінченого виконавчого провадження, відкритого за виконавчим написом нотаріуса, буде подвійним стягнення із ОСОБА_1 .

Таким чином, позовні вимоги банку в частині стягнення 19 077,34 грн. прострочена заборгованість за сумою кредиту; 7 452,8 грн. прострочена заборгованість за комісією, 2 560,88 грн. прострочена заборгованість за процентами не підлягають до задоволення.

Колегія суддів звертає увагу, що у наданій позивачем виписці з рахунку ОСОБА_1 із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення зазначено загальну заборгованість відповідача за кредитним договором у розмірі 89 601,93 грн. та суми плати, яка здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису нотаріуса. (а.с. 16), тому при ухваленні оскаржуваного рішення у матеріалах справи були наявні докази існування виконавчого напису нотаріуса, проте вказаний факт лишився поза увагою суду першої інстанції.

Банк в позасудовому порядку реалізував своє право на виконання безспірного зобов`язання за кредитним договором боржником. Не заперечується і право ОСОБА_1 оскаржити вчинений виконавчий напис як із підстав порушення процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи в їх частині).

Враховуючи необгрунтованість заявлених позивачем вимог, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про доведеність вимог позову про стягнення заявлених сум заборгованості за кредитним договором.

За викладених мотивів колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Пред`являючи позов до суду, до загальної суми заборгованості позивач включив неустойку (штраф за прострочення платежів від усієї суми простроченої заборгованості) за період з 13 листопада 2016 року по 21 листопада 2017 року у розмірі 60 386, 54 грн

Кредитним договором № GP - 5671339 від 17 грудня 2013 року, зокрема п. 6.2 договору передбачено, що позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 % від простроченої суми за кожний випадок прострочення, а також за кожний місяць прострочення встановленого терміну від простроченої суми, розрахованої на останній день місячного строку. Сплата штрафу не звільняє позичальника від виконання зобов`язань, за порушення яких він передбачений, і так само не звільняє його від обов`язку понад суму штрафу у повному обсязі відшкодовувати банку збитки, заподіяні невиконанням або неналежним виконанням своїх зобов`язань за кредитним договором.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею).

Проте, правом на нарахування неустойки за невиконання чи неналежне виконання зобов`язання кредитор наділений до закінчення строку дії кредитного договору.

Як видно із наданого позивачем розрахунку, штраф розрахований за період з 13 листопада 2016 року по 21 листопада 2017 року Строк дії кредитного договору між банком та ОСОБА_1 закінчився 17 грудня 2015 року, а тому банк позбавлений права нараховувати штрафи, передбачені договором, після закінчення строку його дії. Розрахунку, за яким штраф нараховувався банку в період дії договору ПАТ «ПУМБ» до суду не надано.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення неустойки, нарахованої після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими.

Після закінчення такого строку кредитор має право на отримання компенсації відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК індекс інфляції та три проценти річних (або інший розмір, встановлений договором), а не у вигляді стягнення процентів та пені.

З такою вимогою банк не звертався.

У постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості».

Отже, враховуючи необгрунтованість заявлених позивачем вимог, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про доведеність вимог позову про стягнення заявлених сум заборгованості за кредитним договором.

За викладених мотивів колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 2, 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судові витрати у разі відмови у позові покладаються на відповідача.

Апеляційну скаргу відповідача задоволено повністю. Підтверджені понесені відповідачем судові витрати складаються з судового збору за подачу заяви про перегляд заочного рішення у розмірі 420, 40 грн (а.с. 90) та за подачу апеляційної скарги у розмірі 2 643, 00 грн (а.с. 121) на загальну суму 3 063, 40 грн, які підлягають стягненню з ПАТ «Перший український міжнарожний банк» на користь відповідача.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Кам`янського районного суду Черкаської області від 29 січня 2020 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» залишити без задоволення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 3 063, 40 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді