ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 643/7945/17

провадження № 22-ц/818/2321/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання Супрун Я.С.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 серпня 2019 року, ухвалене у складі судді Харченка А.М.,

УСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив встановити нікчемність попереднього договору, укладеного між ним та ОСОБА_2 першого травня 2015 року; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 220000 грн та судові витрати зі сплати судового збору.

Позов мотивовано тим, що 01 травня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (Договір-зобов`язання укласти договір купівлі-продажу), за умовами якого у строк до 13 год. 00 хв 29 травня 2015 року між сторонами у справі має бути укладений договір купівлі-продажу квартири на умовах, визначених цим договором. Договір-зобов`язання укласти договір купівлі-продажу від 01.05.2015 (надалі Договір) нотаріально посвідчений не був. Згідно з п.2.6.1 та 2.6.2 Договору позивач в рахунок оплати за квартиру передав відповідачу грошові кошти в розмірі 220 000 грн, що еквівалентно на момент укладення попереднього договору 10 000 доларів США. ОСОБА_1 уважає, що за таких обставин попередній договір, підписаний 01.05.2015 сторонами, є недійсним (нікчемним), оскільки не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення та реєстрації.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 1 серпня 2019 року у задоволені позову ОСОБА_1 про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків його недійсності відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що сторони Договору досягли домовленості про те, що у випадку порушення «Покупцем» обов`язків за оспорюваним договором стосовно ухилення від укладання договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна передані ним грошові кошти розцінюються сторонами у якості відступного та залишаються в розпорядженні «Продавця» - ОСОБА_2 . Зобов`язання, які виникли на підставі оспорюваного Договору, припинилися 30.05.2015 у зв`язку із переданням відступного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсного правочину, ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у Договорі сторони висловили свій намір на майбутнє укласти договір купівлі-продажу квартири та визначили його істотні умови. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі, у відповідності до вимог ч.1 ст. 635 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України). Укладений між сторонами Договір укладений в простій письмовій формі, нотаріально посвідчений не був, що свідчить про його нікчемність. Отже, Договір є нікчемним та не породжує жодних правових наслідків. У зв`язку з чим внесені позивачем кошти не можуть розглядатись як спосіб виконання зобов`язань, тобто як завдаток. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю, тому кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, що відповідає правовий позиції Верховного Суду, викладеній у постановах № 310/3542/16-ц від 07.11.2019, № 367/3304/15-ц від 10.04.2019.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін. Відзив мотивовано тим, що за змістом п. 5.6 Договору за домовленістю сторін договір укладений у відповідності зі ст. 207, 547 ЦК України і не потребує нотаріального посвідчення (ст. 639 ЦК України). Договір, укладений між сторонами, не містить жодного пункту, вказівки та/або посилання, у яких би зазначалось про бажання сторін надати йому сили попереднього договору. Оспорюваний договір, укладений між сторонами, є договором про наміри, стосовно якого актами цивільного законодавства України не вимагається нотаріального посвідчення та/або державна реєстрація, у зв`язку з чим договір є дійсним правочином. Сторони Договору досягли домовленості про те, що у випадку порушення покупцем обов`язків за оспорюваним договором стосовно ухилення від укладання договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна передані ним грошові кошти розцінюються у якості відступного та залишаються у розпорядження продавця ОСОБА_4 . Тому суд зробив законний і обґрунтований висновок про те, що зобов`язання, які виникли на підставі Договору, припинились 30.05.2015 у зв`язку з переданням відступного та відмовив у задоволені позову.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судовим розглядом установлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 01 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений Договір-зобов`язання укласти договір купівлі-продажу (надалі Договір), згідно з яким «Продавець» та «Покупець», розуміючи значення своїх дій та без будь-якого примусу, висловили обопільний намір та взяли на себе обопільне зобов`язання у строк до 29 травня 2015 року укласти договір купівлі - продажу об`єкта нерухомості квартири АДРЕСА_1 » та «Покупець» встановили строк посвідчення договору купівлі-продажу Квартири до 13 год. 00 хв. 29 травня 2015 року в нотаріуса Калінчук І.В. за адресою: АДРЕСА_2 . Сторонами Договору погоджено, що розрахунок за об`єкт нерухомості буде здійснений у день угоди та вартість визначається у сумі еквівалентній 70000 доларів США.

Згідно з п 5.6 Договору відповідно до вимог ст. ст. 207, 547 ЦК України за домовленістю сторін договір укладено в письмовій формі і не потребує нотаріального посвідчення (ст.639 ЦК України).

В забезпечення свого наміру та зобов`язання укласти договір купівлі-продажу вказаного об`єкта нерухомості ОСОБА_1 у строк до 29 травня 2015 року особисто передав «Продавцю» ОСОБА_2 грошову суму у розмірі 220000 гривень, що еквівалентно 10000 доларам США, яка входить у вартість об`єкта нерухомості, згідно з п.2.5. цього Договору. «Продавець» ОСОБА_2 , розуміючи значення своїх дій та без будь-якого примусу, в забезпечення свого зобов`язання продати вищевказаний об`єкт нерухомості в строк до 29 травня 2015 року особисто отримав від «Покупця» ОСОБА_1 грошову суму, в момент підписання цього договору, у розмірі 220000 гривень, що еквівалентно 10000 доларам США, яка входить у вартість об`єкта нерухомості, згідно з п.2.5. цього Договору.

Згідно з умовами Договору ОСОБА_2 зобов`язався надати (підготувати та сплатити за свій рахунок) всі документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу (в т.ч. правовстановлюючі документи, зареєстровані належним чином, технічний паспорт, довідку із відповідної служби про зареєстрованих (знятих з реєстраційного обліку) особах на момент угоди (а.с. 3а-5).

За змістом п. 4.1 Договору у разі якщо договір купівлі-продажу не буде укладений з вини «Покупця» внаслідок невиконання або неналежного виконання умов цього договору грошова сума обумовлена в п.2.6.1 цього договору, а саме 220000 гривень, що еквівалентно 10000 доларам США, розцінюється сторонами в якості «відступного» (ст.600 ЦК України) і залишається у розпорядженні «Продавця», як засіб відшкодування збитків (витрати на виготовлення та підготовку документів до угоди купівлі-продажу і т.і.).

Факти передання грошових коштів за Договором та не укладення в майбутньому договору купівлі-продажу Квартири сторонами у справі не оспорюються.

На підтвердження заперечень відповідача проти позову суд дав оцінку показанням свідків ОСОБА_5 , який підтвердив ухилення ОСОБА_1 від укладення договору купівлі-продажу та письмовим доказам виконання ОСОБА_2 обов`язків, передбачених п.п.3.3.1 пункту 3.3. Договору щодо погашення відповідачем заборгованості з комунальних та інших платежів, які нараховані за адресою Квартири, до укладення правочину та дійшов до висновку про наявність порушень умов Договору з боку « Покупця» та відмову у задоволені позову про застосування наслідків нікчемного правочину відповідно до вимог п.4.1. Договору та ст.600 ЦК України.

Проте судова колегія не може погодитися з зазначеним висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Принцип диспозитивності визначений у ст. 13 ЦПК України та передбачає право суду розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд не вправі самостійно змінювати підставу позову, оскільки відповідно до положень цивільного процесуального законодавства це є виключним правом позивача.

Всупереч вищенаведеним вимогам процесуального права суд першої інстанції не правильно встановив характер спірних правовідносин, не дав належної правової оцінки доводам позивача щодо підстав і предмета позову та, як слідство, не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, що їх регулюють.

За змістом частини першої ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 статті 628 ЦК України та приписами ст. 629 ЦК України передбачено, що зміст договору становить умови ( пункти ), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного стану. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Приписами ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судовим розглядом установлено, що Договір від 01 травня 2015 року укладено у простій письмовій формі, а основний договір купівлі продажу між сторонами так і не був укладений.

Частиною 4 ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі (частина перша статті 635 ЦК України).

Умови попереднього договору повинні дозволяти установити предмет, а також інші істотні умови майбутнього основного договору.

Істотні умови договору визначені п. 2 ч. 1 ст. 638 ЦК України.

Разом з тим, договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором (ч. 4 ст. 635 ЦК України).

Зі змісту Договору вбачається, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов майбутнього договору купівлі-продажу, а саме, щодо предмету договору, строків укладення договору, вартості об`єкту та порядку розрахунків й обов`язків сторін.

Таким чином, Договір має всі ознаки попереднього договору, а тому він вважається таким в силу закону.

Відповідно до частини першої статі 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).

Таким чином, попередній договір, який підлягав нотаріальному посвідченню, був підписаний сторонами без додержання встановленої законом форми договору. З огляду на наведене укладений договір від 01 травня 2015 року є нікчемним.

Частинами 1 та 2 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За вимогами частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи, що договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, Договір був укладений у простій письмовій формі, він є нікчемним в силу закону, а тому підлягають застосуванню наслідки, передбачені статтею 216 ЦК України. Передані за Договором кошти від «Покупця» до « Продавця» підлягають поверненню останнім.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягають задоволенню.

Застосування судом до спірних правовідносин вимог ст. 600 ЦК України (припинення зобов`язання за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного), як підставу для відмови у задоволені позову, є помилковим.

Згідно зі статтею 600 ЦК України зобов`язання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо). Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами.

Відтак, за змістом статті 600 ЦК України передача відступного передбачає заміну первісного предмета виконання іншим. Для припинення зобов`язання переданням відступного необхідна сукупність кількох умов, зокрема: згода сторін на таке припинення; узгодження сторонами розміру, строків і порядку передання відступного; факт передання боржником кредиторові відступного.

Обов`язковість досягнення згоди щодо припинення зобов`язань відступним тягне за собою необхідність відповідної фіксації такої згоди. Відступне має бути оформлене договором, у якому вказуються розмір відступного, порядок та строк його надання.

Доказів дотримання сторонами у справі вищезазначених вимог закону матеріали справи не містять.

Під час ухвалення постанови колегія суддів Харківського апеляційного суду, крім того, враховує вимоги Європейського суду з прав людини, який вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи заперечень на апеляційну скаргу не є підставою для залишення судового рішення без змін з мотивів викладених в мотивувальній частині постанови суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 01 серпня 2019 року постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак підлягає скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі частин 1,2,13 ст. ст.141, 382 ЦПК України апеляційний суд змінює розподіл судових витрат. Тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 5500 грн (2200+3300) на відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 1 серпня 2019 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в цій частині задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) грошові кошти у розмірі 220000 (двісті двадцять тисяч) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовій збір, понесений у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції, у розмірі 5500 (п`ять тисяч п`ятсот) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 16 вересня 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина