Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

Справа № 695/1837/19

номер провадження 2/695/220/20

23 січня 2020 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л. В.

за участю секретаря Оніщенко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Золотоніського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 . Інша 1/2 частини вказаної квартири належить ОСОБА_3 , яка є матір`ю позивача.

У вказаній квартирі також зареєстроване місце проживання відповідача, ОСОБА_2 , яка за вказаною адресою не проживає з 2016 року, квартирою не користується, особистих речей там не має.

Таким чином склалась ситуація, за якої у належній позивачу та її матері квартирі залишився зареєстрований відповідач по справі, яка реально в належній їм квартирі хоч і не проживає, але створює позивачу перешкоди і унеможливлює особисте користування і розпорядження належним їм майном.

Той факт, що відповідач зареєстрована у квартирі позивача та її матері, хоча нею не користується створює позивачу незручності та заважає повноцінно користуватися вказаним будинком, чим порушується право позивача володіти, користуватися, розпоряджатися своїм нерухомим майном, та відповідно обмежує можливості стосовно належного оформлення соціальної допомоги з боку держави, а тому вона звернулася до суду з відповідною позовною заявою про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Розгляд вказаної справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, на підставі ухвали Золотоніського міськрайонного суду від 24.09.2019 року.

Відповідач в судове засідання не прибула хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином у порядку визначеному чинним законодавством, однак не повідомила про причини неявки та не надала заяву про розгляд справи у її відсутність, відзив не подала.

Позивач позовні вимоги ствердила, та просила суд розгляд справи здійснювати за її відсутності.

Так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд, враховуючи повторну неявку відповідача, розглядає справу за відсутності сторін, по матеріалах справи заочно на підставі ухвали суду від 23.01.2020 року.

Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_1 , а також її мати ОСОБА_3 є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 29.03.2016 року, виданим державним нотаріусом Золотоніської районної державної нотаріальної контори Гавриленко Н.П. та зареєстрованим у реєстрі за №697, а також довідкою, виданою виконкомом Гельмязівської сільської ради від 18.03.2019 року за №434.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Судом встановлено, що відповідач зареєстрована в квартирі позивача, що стверджується довідкою УДМС України в Черкаській області від 22.07.2019 року, а також довідкою виданою виконкомом Гельмязівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області від 17.01.2020 року за №72.

Із вказаної вище довідки виконавчого комітету сільської ради за № 72 вбачається,що відповідач зареєстрована в квартирі позивача, однак фактично в ній не проживає з 2016 року.

Окрім того, інший співвласник вказаної квартири, ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою, відповідно до якої позовні вимоги позивача підтримала повністю.

Нормами ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Матеріали справи містять достатньо доказів відповідно до яких судом встановлено, що відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає, підстави для сумнівів у достовірності вказаних доказів відсутні.

Таким чином суд, враховуючи наведені вище обставини вважає, що позивачем надано достатньо доказів відсутності відповідача за місцем своєї реєстрації, жодних доказів зворотного матеріали справи не містять.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Нормами статей ст.,ст. 9, 156 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно із ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У відповідності до Висновку Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладеному у його постанові від 16.11.2016р. № 688/63/15-ц вбачається, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік".

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У своїй постанові від 17.07.2019 року по справі №320/13248/14-ц Верховний Суд дійшов до висновку, що положеннями частини першої статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника житла користуватись цим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житло в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14.

Таким чином судом встановлено, що відповідач фактично не проживає за місцем своєї реєстрації, вказаною квартирою не користується, особистих речей там не має. Окрім того відповідач по справі не є ні власником, а ні співвласником вказаної квартири, а тому реєстрація її місяця проживання у квартирі позивача та її матері обмежує право власників майна на його вільне користування, використання та розпорядження.

Згідно із ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підстави заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою).

За таких підстав суд приходить до переконання про наявність достатніх підстав для задоволення позову.

На підставі зазначеного та керуючись ст., ст. 10, 264, 265, 274, 280-284 ЦПК України, ст., ст. 391, 405 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою) АДРЕСА_1 .

Рішення може бути переглянуте Золотоніським міськрайонним судом Черкаської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржено в порядку визначеному ч. 4 ст. 287 та ст. 288 ЦПК України до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Середа Л.В.