ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/496/20 Справа № 208/5221/18 Суддя у 1-й інстанції - Ізотов В. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління державного архітектурно-будівельного контролю Кам`янської міської ради про виділення в натурі частини з майна, що перебуває в спільній частковій власності з визнанням права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року позивач звернулася до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, згідно якого просила суд виділити їй в натурі в окремий об`єкт нерухомого майна 11/20 частин житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку літ. А-1 загальною площею 60,5 кв.м., а саме: коридор прим. 1-1 площею 7,4 кв.м., коридор прим. 1-2 площею 4,8 кв.м., житлова кімната прим. 1-3 площею 12,1 кв.м., житлова кімната прим. 1-4 площею 19,6 кв.м., ванна кімната прим. 1-5 площею 3,5 кв.м., кухня прим. 1-6 площею 13,1 кв.м. з нежитловою прибудовою літ. а1-1 площа забудови 28,2 кв.м., частина літньої кухні літ. В-1; гараж літ Г-1, частини огорожі № 3, водопроводу № 5, частини воріт № 2, частина твердого покриття № 1 з присвоєнням окремої поштової адреси. А також визнати в цілому право власності за нею на окремий об`єкт нерухомості.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 травня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

З таким рішенням суду ОСОБА_1 не погодилася та подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористалися.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підтвердження своїх позовних вимог позивач надала суду правовстановлюючі документи про належність їй 11/20 часток у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 цілому. АДРЕСА_1 частина у розмірі 9/20 у праві спільної часткової власності належить ОСОБА_3

Про можливість подальшої технічної експлуатації об`єктів нерухомості позивач надала Технічний висновок № ІІ-035/18 від 23.07.2018 р., виготовлений ДПІ «Дніпродзержинськцивільпроект», а також Технічний паспорт, виготовлений цією ж організацією.

Згідно вищезазначених документів суд встановив, що до складу частини домоволодіння, що є предметом позовної заяви, входить в тому числі самовільно збудоване нежитлове приміщення а1-1 площею 28,2 кв.м.

До того ж, з наданих позивачкою документів судом встановлена суперечність в технічних характеристиках прибудови. Так, у Технічному висновку № ІІ-035/18 від 23.07.2018 р. вказується, що площа самовільно збудованої прибудови а1-1 складає 28,2 кв. м., такий же розмір вказаний і в Технічному паспорті у відмітці про самовільно зведені об`єкти. У технічному ж плані житлового будинку та експлікації приміщень А-1 прибудова складається з кухні 1-6 площею 13,1 кв.м. та коридору 1-1 площею 7,4 кв.м. Всього 20,5 кв.м.

Встановлено, що в числі об`єктів, стосовно яких заявлений позов, вказується на літню кухню В-1. Цей об`єкт, відповідно до характеристики будинку, має площу 25,7 кв. м., позивачка просить виділити частину його у розмірі 13,5 кв. м., що витікає із наданого нею Технічного висновку № ІІ-035/18 від 23.07.2018р.

Також, судом зазначено, що для вирішення питання про виділ в натурі і визнання права власності на частини огорожі № 3, воріт № 2, водопроводу № 5, твердого покриття І необхідно конкретизувати ці об`єкти (матеріал, межі розподілу тощо), оскільки вирішується питання про визнання права власності та подальшу державну реєстрацію.

Встановлено, що позивачка має право власності на 11/20 часток у спільній частковій праві власності на домоволодіння. Тобто, це її право є ідеальною часткою у загальному праві власності на домоволодіння. Позивачка визначила вартість майна, на яке заявила вимогу про визнання права власності, у розмірі вартості 11/20 часток від загальній вартості домоволодіння. Однак, суд зазначив, що це не може свідчить про збігання вартості ідеальної частки і частки майна в натурі, про що йдеться у позові. А тому, суд дійшов висновку, що за такими обставинами можливе вирішення питання про призначення одному із співвласників грошової компенсації.

Суд в своєму рішенні вказував, що виділ нерухомого майна у вигляді житлового будинку в натурі припускає виділ такої частки майна, яка б була ізольованим об`єктом, для чого необхідно виконати необхідні будівельні роботи.

Також, судом не взято до уваги як належний доказ «Технічний висновок за результатами обстеження стану конструкцій будівель та споруд щодо можливості виділу частки в окреме домоволодіння з привласненням окремої поштової адреси», виконаний Державним підприємством «Проектний інститут «Дніпродзержинськцивільпроект», з наступних підстав.

Наказом Міністерства з питань ЖКГ України № 55 від 18.06.2007 року затверджено Інструкцію щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

П. 1.2. вказаної Інструкції встановлює, що поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням Висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна або Висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна.

Відповідно до п.2.6 зазначеної Інструкції, висновок має містити такі дані: а) кому належить об`єкт нерухомого майна; б) на підставі яких правовстановлювальних документів; в) повну технічну характеристику об`єкта нерухомого майна; г) фактичне користування будинками (приміщеннями), будівлями та спорудами між співвласниками; ґ) який документ підтверджує право власності (користування) земельною ділянкою; д) склад новоутворених об`єктів нерухомого майна і їх адреси; е) пропозиції щодо можливих розмірів земельних ділянок, що закріплюються за новими (виділеними) об`єктами з урахуванням обмежень (обтяжень) на використання земельних ділянок відповідно до затвердженої містобудівної документації та земельного законодавства (варіанти поділу додаються).

Суд встановив, що з наданого позивачем технічного висновку вбачається, що метою цього висновку є обстеження житлового будинку (літ.А-1) з нежитловими прибудовами (літ а-1, а1-1), літньої кухні (літ.В-1), гаражу (літ.Г-1), а не об`єкту нерухомості в цілому, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . У даному документі не зазначено, чим саме підтверджено право власності (користування) земельною ділянкою, не зазначено пропозицій щодо можливих розмірів земельних ділянок, що закріплюються за новими (виділеними) об`єктами з урахуванням обмежень (обтяжень) на використання земельних ділянок відповідно до затвердженої містобудівної документації та земельного

законодавства.

Вказане підтверджене висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року по справі №6-130цс13, в якому вказано: Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією № 55.

Вирішення вказаних вище питань потребує спеціальних знань у галузі будівництва, а отже висновку експерта, який може бути наданий як за призначеною судом експертизою (ст. 103 ЦПК України), так і експертизою на замовлення учасника справи (ст. 106 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що посилаючись на технічну можливість виділу частини домоволодіння, позивач повинен у передбачений законом спосіб довести таку можливість, а саме шляхом надання суду відповідного висновку експерта, який здійснений на його замовлення, або подання клопотання про призначення такої експертизи судом. Однак, позивач вказаного не зробив, отже не довів належними та допустимими доказами технічну можливість виділення в натурі в окремий об`єкт нерухомого майна частини домоволодіння.

Крім того, суд встановив, що згідно тверджень позивача у позовній заяві вона має конфлікт з іншим співвласником, а тому не має можливості розділити майно в нотаріальному порядку. Однак, суд зазначив, що в матеріалах справи наявна заява відповідача про те, що вона не заперечує проти задоволення позову, що протирічить вищенаведеному твердженню позивача. До того ж, в судовому засіданні позивач визнала, що їй порадили одразу звертатись до суду за вирішенням питання про виділення частки майна та визнання права власності.

Згідно положень ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі

Таким чином, суд прийшов до висновку, що з матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами відсутній.

Ч. 2 п. 58 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 передбачено, що у разі коли державна реєстрація прав з видачею свідоцтва проводиться на об`єкт нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів і перебуває у спільній власності, заявник, крім документів, що зазначені в цьому пункті, подає письмову згоду всіх співвласників, справжність підпису яких засвідчується відповідно до Закону України Про нотаріат. При цьому право спільної власності на виділений об`єкт нерухомого майна із складу об`єкта нерухомого майна, що складається з двох або більше об`єктів, не припиняється. Згідно вказаного порядку, реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється органами державної реєстрації прав.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що сторони не вичерпали всіх можливостей для вирішення спору в позасудовому порядку.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з необгрунтованості та недоведеності позовних вимог.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що посилання судом першої інстанції на право позивача на отримання грошової компенсації належної їй частки нерухомого майна є необгрунтованим, оскільки позивач не бажає отримувати грошову компенсацію належної їй на праві власності частки нерухомого майна, фактично проживаючи в даному житловому будинку, яке є її житлом. Апелянт також не погоджується з висновком суду, що наданий позивачем Технічний висновок № ІІ-035/18 від 23 липня 2018 року є неналежним доказом у справі, оскільки вказаний технічний висновок підтверджує придатність до подальшої безпечної експлуатації об`єкту нерухомого майна, належного позивачу, та технічну можливість виділення нерухомого майна належного ОСОБА_1 в окремий об`єкт нерухомого майна з привласненням окремої поштової адреси з корегуванням земельної ділянки. Посилається на те, що судом першої інстанції не вирішувалося питання призначення по справі судової будівельно-технічної або оціночно-будівельної експертизи з метою визначення варіантів розподілу житлового будинку з прилеглими господарськими спорудами між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Однак, колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта, з наступних підстав.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Тобто, серед джерел доказів, відповідно до ст. 76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі, зокрема для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.

Як зазначив суд першої інстанції, посилаючись на технічну можливість виділу частини домоволодіння, позивач повинен у передбачений законом спосіб довести таку можливість, а саме шляхом надання суду відповідного висновку експерта, який здійснений на його замовлення, або подання клопотання про призначення такої експертизи судом.

Як вбачається з журналу судового засідання від 21.05.2019 року, на якому позивач була присутня, суд першої інстанції ставив питання щодо наявності у сторін, зокрема у позивача, клопотань, однак ніяких клопотань зі сторони позивача заявлено не було.

Таким чином, позивач по справі під час розгляду справи в суді першої інстанції не позбавлена були права заявити клопотання про проведення судової експертизи, відповідно до приписів ст. 103 ЦПК України, але своїм процесуальним правом не скористалася.

Оскільки крім письмових матеріалів та пояснень сторін, сторони інших доказів суду не надали, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю у позивача належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що «Технічний висновок за результатами обстеження стану конструкцій будівель та споруд щодо можливості виділу частки в окреме домоволодіння з привласненням окремої поштової адреси», виконаний Державним підприємством «Проектний інститут «Дніпродзержинськцивільпроект», не є належним доказом по даній справі та суперечить вимогам Інструкції № 55, а тому вирішення питань по даній справі потребує спеціальних знань у галузі будівництва, а отже висновку експерта, однак, як вже зазначалось вище, такого клопотання про призначення експертизи заявлено позивачем не було.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано ухвалив рішення в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наявних в матеріалах даної справи.

А тому, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова