Справа № 1306/8251/12 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/1381/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р..

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретар: Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 та її представника адвоката Потічної Н.Ю., ОСОБА_2 В. та її адвоката Ференц О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу особи, що не брала участі у справі ОСОБА_2 на ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

11 грудня 2012 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено, розірвано шлюб.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 грудня 2012 року задоволено. Заочне рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11 грудня 2012 року у цивільній справі №1306/8251/2012 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу скасовано.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19 березня 2020 року провадження у справі закрито у зв`язку з смертю позивача ОСОБА_3 .

Ухвалу оскаржила особа, що не брала участі у справі ОСОБА_2 . В апеляційній скарзі стверджує, що має право на оскарження ухвали суду від 19 березня 2020 року в порядку норм ст.352 ЦПК України, оскільки оскаржувана ухвала впливає на її спадкові права. Зазначає, що позивач був її рідним братом та вона як спадкоємець за законом другої черги прийняла спадщину після його смерті, оскільки спадкоємців першої черги у позивача не було. Звертає увагу, що заяву про перегляд заочного рішення відповідач ОСОБА_1 подала вже після смерті позивача, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому в такий спосіб остання незаконно намагається відновити після смерті свого колишнього чоловіка статус дружини та одночасно статус спадкоємця першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 . Стверджує, що на час розгляду заяви відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, суду було відомо, що прийняте ним рішення вплине на її права, свободи, інтереси та обов`язки як спадкоємця, яка прийняла спадщину у встановленому законом порядку, тому суд зобов`язаний був залучити її до участі у справі, як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Однак суд безпідставно проігнорував заяву її представника ОСОБА_4 про вступ у справу, а також про відкладення розгляду з 18.03.2020 року у зв`язку з карантином. Вважає, що у такий спосіб, суд обмежив їй доступ до суду чим порушив вимоги національного і міжнародного законодавства. Зазначає, що зважаючи на те, що оскарження ухвали про перегляд заочного рішення не передбачено чинним процесуальним законодавством, висловлює своє заперечення на неї в апеляційній скарзі на ухвалу про закриття провадження у справі. Незаконність ухвали про перегляд заочного рішення полягає у тому що, скасовуючи заочне рішення суд уже свідомо розумів про подальшу долю розгляду даної справи, а саме про її закриття у зв`язку з смертю позивача, оскільки про його смерть суду було відомо станом на 18.03.2020 про що зазначається в самій ухвалі від 18.03.2020 року. У даному випадку суд скористався правою прогалиною процесуального права , а саме тим, що ухвала про скасування заочного рішення окремо від рішення не оскаржується. Звертає увагу, що відповідач ОСОБА_1 подаючи заяву про перегляд заочного рішення не зазначила та не здійснила посилання на докази,які мають істотне значення для правильного вирішення справи і на такі докази нема жодного посилання в ухвалі, що суперечить вимогам процесуального закону, зокрема п.4 ч.1 ст.285 і ч.1 ст.288 ЦПК України. Крім цього, звертає увагу, що розірвання шлюбу було зареєстровано у РАЦС ще в січні 2013 року та видано відповідне свідоцтво про розірвання шлюбу, а відтак це підтверджує, що на час відкриття спадщини вона була єдиним спадкоємцем позивача. Просить скасувати ухвалу суду про закриття провадження та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення Литвинович Г.В. та її представника - ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 та її представника адвоката Потічної Н.Ю., перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю.

Конституцією України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша та друга статті 55 Конституції України).

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи.

За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень у контексті положень частин 1, 2 статті 55, пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України є складовою права кожної особи на звернення до суду.

Згідно з статтею 352 ЦПК України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Тобто, особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права і обов`язки цих осіб.

Проте цивільний процесуальний закон не конкретизує, хто ж саме є такі особи, яким чином суди повинні з`ясувати належність інших осіб до суб`єктів апеляційного оскарження.

З правового аналізу, вбачається, що стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Разом із тим, судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб.

У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, але й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що судом першої інстанції закрито провадження у справі, предметом спору у якій є шлюбні відносини, тобто особисті, немайнові права, які припиняються внаслідок смерті і не допускають правонаступництва.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначене свідчить про те, що перебуваючи у шлюбі протягом 40 років сторони набули майно, яке є їх спільною сумісною власністю, а тому доводи апелянта про те, що вона є єдиною спадкоємецею до всього майна позивача підстав для скасування ухвали про закриття проваджзення у справі про розірвання шлюбу у зв`язку з смертю позивача не дають.

Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Зазначена норма закону свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема особисті немайнові права.

Зміст особистого немайнового права розкрито у ст. 271 ЦК України та становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.

Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Ст.276 ЦК України передбачено, що орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення.

Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.

Відтак, суд першої інстанції правомірно розглянув заяву відповідачки про перегляд заочного рішення, оскільки остання стверджувала, що таким заочним рішенням порушені її особисті немайнові права, а саме право на перебування у шлюбі, яке ґрунтується на її вільній згоді та під час ухвалення заочного рішення не було з`ясовано її волі на розірвання шлюбу та чи таке відповідає її інтересам.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

Пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку..., так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».

За правилами, встановленими ч.2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Поняття «Приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява N 44647/98).

Наведені норми законодавства та аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що жодних прав апелянта судовим рішенням про закриття провадження у справі про розірвання шлюбу не порушено, а тому апеляційне провадження слід закрити.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що не залучивши апелянта до розгляду даної справи, суд обмежив їй доступ до суду є безпідставним, оскільки доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням, які врегульовані законом.

В даному випадку спір виник між чоловіком і жінкою з приводу їх приватного життя, а саме розірвання шлюбу, а тому апелянт не може бути залучена до участі у справі, як третя особа, як вона цього просить, оскільки рішення суду про розірвання шлюбу не може впливати на будь - чиї права, крім чоловіка , дружини та їх неповнолітніх дітей.

Суд звертає увагу, що зазначені в апеляційній скарзі обставини, можуть бути предметом розгляду у справі про усунення від права на спадкування, з яким апелянт не позбавлена права звернутися до суду.

Інші доводи апеляційної скарги не стосуються предмету даного позову, а тому суд не має обов`язку давати їм оцінку.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Керуючись ст.ст. 362 ч.2 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в:

Апеляційне провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу закрити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк