ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1051/20 Номер провадження 22-ц/814/1940/20Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 вересня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.

Суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.

секретар: Ткаченко Т.І.

за участю: представника позивача - адв. Зязюн Ю.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтава від 24 червня 2020 року (повний текст складено 01.07.2020 року)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна як на об`єкт спільної сумісної власності, скасування рішення державної реєстрації та припинення речових прав, виключення 1/2 частини нерухомого майна із складу спадщини.

Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до місцевого суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що з 11 вересня 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 . Окрім того, рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2017 року встановлено факт проживання позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з січня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час життя ОСОБА_5 набув право власності на офісні приміщення за адресою; АДРЕСА_1 , які, на думку позивача, є об`єктом спільної сумісної власності позивача та ОСОБА_5 . Проте, вказане нерухоме майно було розподілене між спадкоємцями без врахування цієї обставини.

З урахуванням наведеного прохала:

-визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нерухомого майна: офісні приміщення цокольного поверху, що складаються з - 50 тамбур пл.2.7кв.м; 51 сходи пл. 10.7кв.м; 52 хол пл. 29кв.м; 53 кабінет пл. 78,6кв.м; 54 підсобне приміщення пл. 1.1кв.м; 55 технічне приміщення пл. 10.8кв.м.; 56 підсобне приміщення пл. 0,8кв.м; 57 коридор пл. 4.5кв.м; 58 технічне приміщення пл. 3.4кв.м; 59 службове приміщення пл. 21.3кв.м; 60 гардероб пл. 4.0кв.м; 61 душ пл. 1.6кв.м; 62 підсобне приміщення пл. 0.8кв.м.; 63 коридор пл. 5.1кв.м; 64 підсобне приміщення пл. 0.9кв.м; 65 вбиральня пл.. 1.3кв.м; 66 підсобне приміщення пл. 2.9кв.м; 67 кладова пл.3.0кв.м; 68 кладова пл. 1.5кв.м; 69 коридор пл. 11.2кв.м; 70 коридор пл. 3.2кв.м; 71 коридор пл. 1.4кв.м; 72 коридор пл. 1.5кв.м; 73 вбиральня пл. 1.3кв.м; 74 вбиральня пл. 2.6кв.м; 75 кімната відпочинку пл. 29.3кв.м; загальною площею 234,5кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , як на об`єкт спільної сумісної власності;

-скасувати: - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 18465932 від 30.12.2014 року 08:48:28 державний реєстратор Колісник Ю.І. РС Полтавського МУЮ Полтавської області щодо реєстрації права спільної часткової власності на 3/10 частини офісних приміщень на цокольному поверсі, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 ; - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 18467047 від 30.12.2014 року 09:23:22 державний реєстратор Нейла С.В. РС Полтавського МУЮ Полтавської області щодо реєстрації права спільної часткової власності на 3/10 частини офісних приміщень на цокольному поверсі, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 ; - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 20146834 від 20.03.2015 року 10:41:58 державний реєстратор Борисенко Є.М. РС Полтавського МУЮ Полтавської області щодо реєстрації права спільної часткової власності на 2/5 частини офісних приміщень на цокольному поверсі, за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ; - припинити їх речові права на офісні приміщення на цокольному поверсі, за адресою: АДРЕСА_1 ;

-виключити 1/2 частину нерухомого майна: офісні приміщення цокольного поверху, загальною площею 234,5кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , зі складу спадщини.

Рішенням Київського районного суду м. Полтава від 24 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 3000 грн.

Не погодившись із рішенням місцевого суду, його в апеляційному порядку оскаржила позивач, яка посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що, оскільки обставини проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_5 у період з 16.07.2007 року по 21.08.2008 року однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, то доказуванню в даній справі не підлягають.

Зауважує, що рішення Апеляційного суду Полтавської області від 30.07.2014 року, щодо розподілу спадкового майна, нею не оскаржувалось тому, що ОСОБА_2 дізналась про наявність у неї права на частину у спільному майні подружжя лише після того, як було встановлено факт проживання її та ОСОБА_5 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з січня 2005 року по 11.09.2010 року рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 01.03.2017 року.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_3 - Александрова Д.С., посилаючись на законність та обгрунтованість рішення місцевого суду, прохає залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вирішити питання судових витрат.

Вказує, що на даний час рішення Апеляційного суду Полтавської області від 30.07.2014 року, є діючим, тому за законом немає підстав для скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на приміщення цокольного поверху, загальною площею 234,5кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторона відповідача вважає, що позивач ОСОБА_2 при зверненні до суду з відповідним позовом не зазначила справжньої мети, для якої їй був потрібний факт встановлення проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. А справжньою метою таких дій було подальше визнання за нею майнових прав, тобто даний позов. Відтак, до участі у справі про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, необхідно було залучити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як спадкоємців померлого, які регулярно з ним спілкувались та їм достеменно було відомо чи дійсно позивач проживала з їх батьком ОСОБА_5 однією сім`єю з січня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте це питання було вирішено в порядку окремого провадження, при тому що факт спільного проживання ОСОБА_2 з померлим ОСОБА_5 однією сім`єю з січня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , є спірним.

Вказує, що рішення Апеляційного суду Полтавської області від 01.03.2017 року не може використовуватись позивачем як доказ у даній справі, так як характер даного позову мав на меті виключно захист немайнових прав самого заявника і встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу не пов`язується з подальшим вирішення спору про право.

Окрім того, зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя, коштами або працею, в набутті майна, чого позивачем не доведено, та оскільки спірне майно, навіть якщо воно придбане у період шлюбу, набуте за особисті кошти одного з подружжя, то воно не може бути віднесене до об`єктів спільної сумісної власності подружжя.Так, спірне майно було придбане ОСОБА_5 , за особисті кошти, що підтверджується договорами купівлі-продажу цінних паперів та позивачем не надано доказів щодо внесення нею 1/2 частини коштів на придбання спірного майна.

У судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала та прохала її задовольнити.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права . Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Місцевим судом установлено та вбачається з матеріалів справи, що, згідно актового запису №181 в Книзі реєстрації шлюбів Київського ВРАЦС Полтавського МУЮ Полтавської області, 11.09.2010 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 (прізвище після реєстрації шлюбу - ОСОБА_2 ) (Свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 11.09.2010 року, а.с.9).

Згідно актового запису №115, складеного Київським ВДРАЦС Полтавського МУЮ Полтавської області, ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьками його записано: ОСОБА_5 (батько) та ОСОБА_2 (мати) (Свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 01.02.2013 року, а.с.10).

Відповідно до актового запису №1906, складеного Центральним ВДРАЦС РС Полтавського МУЮ, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , (Свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 від 23.12.2013 року, а.с.13).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 30 липня 2014 року по цивільній справі №552/9041/13 за позовом ОСОБА_2 , яка діє за себе та як законний представник малолітнього сина ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СВФ Коло» про визнання права власності на офісні приміщення цокольного поверху позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_8 в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 права власності на офісні приміщення цокольного поверху за адресою: АДРЕСА_1 , як на окремий об`єкт права власності: 50 тамбур пл. 2.7.м.кв; 51 сходи пл.10.7 м.кв.; 52 хол пл. 29 м.кв; 53 кабінет пл.78,6 м.кв.; 54 підсобне приміщення пл. 1.1. м.кв.; 55 технічне приміщення пл.10.8 м.кв.; 56 підсобне приміщення, пл. 0,8 м.кв.; 57 коридорпл. 4,5м.кв.; 58 техн.прим. пл. 3.4.м.кв.; 59 служб. прим.пл. 21.3м.кв.;60гардероб пл. 4.0м.кв; 61 душ пл. 1.6.м.кв.; 62 підсобне прим. пл. 0.8. м.кв.; 63 коридор пл. 5.1. м.кв.; 64 підсобне прим.пл. 0.9 м.кв.; 65 вбиральня, пл. 1.3. м.кв.; 66 підсобне приміщення пл. 2.9. м.кв.; 67 кладова пл. 3.0. м.кв.; 68 кладова пл. 1.5. м.кв.; 69 коридор пл. 11.2. м.кв.; 70 коридор пл. 3.2. м.кв.; 71 коридорпл. 1,4. м.кв.; 72 коридор пл. 1.5. м.кв.; 73 вбиральня пл.1,5.м.кв.; 74 вбиральня пл. 2,6. м. кв.; 75 кімната відпочинку пл. 29,3. м.кв., 1 тамбур пл. 3.40 м.кв.;2 вестибюль пл. 5,00 м.кв.;3 хол приймальня пл. 25,00 м.кв.; 4 кабінет пл. 79,6.м.кв.; 5 кімната відпочинку пл. 29,5. м.кв.; 6 коридор пл. 20,10 м.кв.; 7 комора пл. 2,85 м.кв.; 8 комора пл. 2,55. м.кв.; 9 санвузол пл. 1,35 м.кв.; 10 кімната прибирального інвентарю 1,20 м.кв.; 11 технічне приміщення пл. 0.80 м.кв.; 12 душова, пл. 1.50 м.кв.; 13 гардероб персоналу, пл. 4,05м.кв.; 14 службове прим. пл. 26,30 м.кв.; 15техн. приміщення пл.9,10 м.кв.; 16 техн. прим. пл. 3,50 м.кв.; 17санвузол пл. 3.10м.кв.; 18 санвузол пл. 3.90 м.кв., всього 234,5.м.кв. в таких частинах: за ОСОБА_2 - 1/5 частина; за ОСОБА_8 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 - 1/5 частина; за ОСОБА_4 - 3/10 частини; за ОСОБА_3 - 3/10 частини. Рішення набрало законної сили (а.с.28-32).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №35268152 від 23.03.2015 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрів щодо об`єкта нерухомого майна №33426707 від 10.02.2015 року, визначене вказаним вище рішенням суду право ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 було зареєстровано відповідно до закону (а.с.33-35).

Окрім того, Договором, який посвідчений 26 грудня 2014 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Кривенко Н.В., проведено розподіл спадкового майна померлого ОСОБА_5 між спадкоємцями : ОСОБА_2 , що діє від себе та як законний представник малолітнього ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 (а.с.94-95).

В подальшому, рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2017 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, заінтересована особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Ді-Стар» заяву задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з січня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11-12).

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд виходив із того, що посилання позивача, як підставу для задоволення даного позову, на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2017 року не може бути прийняте до уваги при вирішенні заявлених вимог, оскільки факт проживання позивача з померлим спадкодавцем однією сім`єю, вказаним судовим рішенням визнано лише з метою виникнення у позивача немайнового права, а саме для отримання від ТОВ «Ді-Стар» грамоти та встановлення Товариством настінної дошки. Відтак, позивачем не надано доказів щодо проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_5 у період з 16 липня 2007 року по 21 серпня 2008 року однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та, як наслідок, підстав для визнання нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 їх спільною сумісною власністю не вбачається.

Такий висновок місцевого суду в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам та ґрунтується на Законі, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Також. за змістом ч.3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як убачається з матеріалів справи, 16.07.2007 року померлим ОСОБА_5 було укладено договір з ТОВ «СВФ «Коло» №ДР.О77.1 про резервування офісного приміщення для передачі у власність, щодо спірного майна - офісних приміщень на цокольному поверсі, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.15-19).

В подальшому, 21.08.2008 року, між сторонами було підписано Акт №077.01 приймання-передачі вказаного офісного приміщення та Акт від 21.08.2008 року пред`явлення облігацій до погашення (а.с.20,21).

При цьому, як установлено, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено лише 11 вересня 2010 року, тобто на момент вчинення померлим ОСОБА_5 дій щодо набуття у власність спірного офісного приміщення, він не був одружений з позивачем у справі.

Відтак, для наявності підстав для визнання спірного нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності, необхідна установленість факту проживання ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 на момент вчинення останнім дій, щодо набуття у власність спірного офісного приміщення.

Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.5-6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з нормою ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.2). Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.3).

На підтвердження такого факту, позивачем було долучено до справи вказане вище рішення Апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2017 року у цивільній справі №552/7241/16-ц, яким встановлено факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з січня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11-12).

При цьому, як вірно вказано місцевим судом в оскаржуваному рішенні, з аналізу змісту рішення Апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2017 року вбачається, що встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, заявниці ОСОБА_2 , в межах розгляду справи №552/7241/16-ц, було необхідно для чітко визначеної мети - отримання від ТОВ «Ді-Стар» грамоти та встановлення Товариством настінної дошки.

Таким чином, рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2017 року було встановленовідповідний факт лише для виникнення немайнового права позивача на отримання від ТОВ «Ді-Стар» грамоти та встановлення Товариством настінної дошки. Будь-яка інша мета, а саме виникнення майнового права, заявником в рамках даного цивільного провадження не буда заявлена та, як наслідок, не була предметом судового розгляду, інші спадкоємці померлого - відповідачі у даній справі, не залучались до розгляду справи №552/7241/16-ц, в межах розгляду якої встановлено факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з січня 2005 року по 11 вересня 2010 року, а тому вони не мали можливості заперечувати відповідний факт.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що факт, встановлений рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 01 березня 2017 року, а саме щодо підтвердження факту проживання ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з січня 2005 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , не має приюдиційного значення при вирішені даного позову.

Інших належних та допустимих доказів на підтвердження того. що ОСОБА_2 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з січня 2005 року по 11 вересня 2010 року, зокрема, і на момент вчинення останнім дій щодо набуття у власність спірного офісного приміщення, матеріали справи не містять.

Відтак, з урахуванням наведеного вище, колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта стосовно того, що, оскільки обставини проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_5 у період з 16.07.2007 року по 21.08.2008 року однією сім`єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, то доказуванню в даній справі не підлягають.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи зазначену вище норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При цьому, з аналізу змісту договору №ДР.О77.1 від 16.07.2007 року, Акту №077.01 приймання-передачі вказаного офісного приміщення та Акту від 21.08.2008 року пред`явлення облігацій до погашення (а.с.20,21), не вбачається будь-яких відомостей про участь ОСОБА_2 у придбанні спірного офісного приміщення, інших доказів своєї участі у їх придбання позивач також не надала.

З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стовно того, що позовні вимоги є необґрунтованими, відтак, були правомірно відхилені.

Твердження апелянта про те, що рішення Апеляційного суду Полтавської області від 30.07.2014 року, щодо розподілу спадкового майна, нею не оскаржувалось тому, що ОСОБА_2 дізналась про наявність у неї права на частину у спільному майні подружжя лише після того, як було встановлено факт проживання її та ОСОБА_5 однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з січня 2005 року по 11.09.2010 року рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 01.03.2017 року, колегія суддів оцінює критично, оскільки за наявності дійсного факту проживання позивача з померлим ОСОБА_5 у період придбання ним спірного майна, ОСОБА_2 була б обізнана про це, та не погодилася б на розподіл спадкового майна, яке, на її думку, було спільним сумісним.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

За таких обставин підстав для скасування рішення місцевого суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При цьому пунктом один частини три статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною три даної статті визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

25.08.2020 року представником відповідача ОСОБА_3 - адвокатом Александровою Д.С., в порядку ст.ст.133,137 ЦПК України, було заявлено у відзиві на апеляційну скаргу клопотання щодо стягнення витрат в сумі 6000,00грн., понесених відповідачем на професійну правничу допомогу, надану йому адвокатом в суді апеляційної інстанції.

На підтвердження витрат було надано такі документи:

-Договір №7 від 20.05.2020 року про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_3 та адвокатом Александровою Д.С.;

-Додаткова угода №2 до Договору №7 від 20.05.2020 року про надання правової допомоги, де вказано обсяг робіт адвоката, час роботи адвоката та вартість наданих послуг;

-Звіт про надання правової допомоги №2 від 25.08.2020 року;

-Акт приймання-передачі наданих послуг №2 від 25.08.2020 року;

-Копія квитанції №25 від 25.08.2020 року, щодо сплати ОСОБА_3 на користь адвоката Александрової Д.С. коштів в сумі 6000,00 грн.

Так, з наданих документів вбачається, що адвокатом було зазначено такий обсяг виконаних робіт: консультація Клієнта - 1 година - 1000 грн.(вартість); опрацювання, аналіз та доведення до відома Клієнта останньої судової практики з подібних питань - 1 година - 1000,00 грн.; складання відзиву на апеляційну скаргу - 4 години - 4000,00 грн.

Згідно ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, вищевикладеним підтверджується, що відповідачем ОСОБА_3 було понесено витрати на правничу допомогу адвоката в суді апеляційної інстанції на суму 6000,00 грн., при цьому колегія суддів, враховуючи незначну складність справи, обсяг та час, витрачений на надання послуг - фактично адвокатом було складено лише відзив на апеляційну скаргу та потрачено на це 4 години, вважає її розмір необґрунтованим та явно завищеним, а тому вказану суму необхідно зменшити до 2000,00 грн., що відповідатиме вимогам розумності та співмірності.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ,- залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтава від 24 червня 2020 року, - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2000,00 (дві тисячі) грн. судових витрат за надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак