ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року

м. Черкаси

Справа № 2-167/10
Провадження № 22-ц/821/1079/20
категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Василенко Л. І.,

суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.,

секретаря: Анкудінова О. І.

учасники справи:

стягувач: ОСОБА_1 ,

боржник: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Тальнівського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 року у справі за заявою ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання по справі № 2-167/10 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, у складі: головуючого судді Фролова О. Л.,

в с т а н о в и в :

17 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Мотивація поданої заяви зводиться до того, що заочним рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 лютого 2010 року задоволено позов ОСОБА_1 та стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 19 січня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму, визначеного на дитину відповідного віку. На підставі даного рішення був виданий виконавчий лист від 26 лютого 2010 року за № 644 по справі № 2-167/2010.

Аргументуючи подану заяву, її авторка послалася на відсутність у неї можливості пред`явити вказаний виконавчий лист до примусового виконання до повноліття дитини, оскільки після розлучення проживала в іншому місті, де працювала для утримання своїх дітей, яких до даного часу утримує самостійно. За викладених обставин не звернула уваги на терміни пред`явлення вказаного виконавчого листа до виконання.

Зазначила, що після навчання в школі їх донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вступила до ВУЗУ та продовжила навчання на контрактній основі.

Оскільки боржник раніше ухилявся від сплати аліментів на утримання доньки, а матеріальне навантаження зросло, тому ОСОБА_1 змушена була звернутись до виконавчої служби, проте їй було відмовлено та рекомендовано звернутись до суду з заявою, про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, що нею і було зроблено.

Ухвалою Тальнівського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання по справі № 2-167/2010 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів задоволено.

Визнано поважними причини пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання за рішенням від 26 лютого 2010 року у справі № 2-167/2010, виданого Тальнівським районним судом Черкаської області.

Поновлено ОСОБА_1 строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання у справі № 2-167/2010 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину по виконанню виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 19 січня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму, визначеного на дитину відповідного віку.

Ухвала мотивована тим, що хоча строк пред`явлення виконавчого документа до виконання сплинув, але рішення про стягнення аліментів є невиконаним, вважаючи, що причина пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, зокрема, проживання та робота заявниці в іншому місті, є поважними, прийшов до висновку про поновлення строку для пред`явлення вказаного виконавчого документа до виконання.

В апеляційній скарзі, поданій 20 травня 2020 року ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просив скасувати ухвалу Тальнівського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 року та постановити нову, якою заяву ОСОБА_1 про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання за рішенням від 26 лютого 2010 року у справі № 2- 167/2010 залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на його користь судовий збір за подання апеляційної скарги та витрати на правову допомогу.

При цьому, скаржник зазначив, що заявницею при подачі заяви про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання не вказано обґрунтованих та вмотивованих підстав для поновлення строку про який вона просила. Проживання та робота в іншому місті не позбавляє можливості особу, на користь якої присуджено стягнення та видано виконавчий лист, пред`явити його до виконання у встановлені для цього строки.

Водночас, щодо строків пред`явлення, ОСОБА_2 послався ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» якою, зокрема, передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах.

Вказав, що оскаржувана ухвала ґрунтується виключно на припущеннях, а її доводи не підтверджені жодними належними та допустимими доказами і тому існують законні підстави для її скасування та постановлення нової ухвали про відмову у задоволенні заяви про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа № 2-167/2010 до виконання

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечила її доводи, вказавши на законність та обґрунтованість постановленої ухвали суду, зіславшись при цьому на поважність пропуску нею строку пред`явленням виконавчого документа до виконання який суд визнав поважним.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 01 червня 2020 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

УхвалоюЧеркаського апеляційного суду від 11 червня 2020 року розгляд апеляційної скарги призначено на 01 липня 2020 року на 12:30 год. В послідуючому розгляд справи було відкладено на 17 липня 2020 року, а в подальшому на 30 липня 2020 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Чумаченка О. Є.,розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 лютого 2010 року задоволено позов ОСОБА_1 . Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 19 січня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму, визначеного на дитину відповідного віку (а.с. 22).

На підставі даного рішення був виданий виконавчий лист від 26 лютого 2010 року за № 644 у справі № 2-167/2010 (а.с. 26).

Матеріали справи містять заяву ОСОБА_1 датовану 25.11.2016, адресовану Тальнівському районному суду Черкаської області, про видачу виконавчого листа про стягнення аліментів з ОСОБА_5 без конкретизації дати судового рішення та номера справи, яка не містить реєстраційного номера вхідної кореспонденції отримувача (а. с. 23).

Оригінал виконавчого листа містить відмітки державного виконавця від 15 квітня 2019 року та від 03 липня 2019 року про його повернення стягувачу на підставі п. 7 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, закінчення строку передбаченого законом для відповідного виду стягнення. Також вказаний лист містить відмітку про його повернення стягувачу 15 липня 2019 року з підстав пропуску строку встановленого законом для пред`явленням виконавчого документа до виконання з посиланням на ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» (а. с. 26 ).

Доводи заявниці ОСОБА_1 про вступ їх спільної доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 нарродження до ВУЗУ підтверджені доданим до вказаної заяви, в якості додатку копією Договору № 6-1-17м. про надання освітніх послуг від 30 серпня 2017 року (а. с. 27 47).

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 02.10.2018 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка навчається, аліменти в розмірі ј частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму в місяць на дитину відповідного віку, починаючи з 06.09.2018 до 30.06.2023 (а.с. 137).

Згідно довідки ОСОБА_1 з 05 лютого 2019 року працює менеджером з персоналу у ТОВ «Правова Група Смарт Солюшнз». Розмір її доходу з лютого 2019 року по серпень 2019 року склав 29 886 грн 66 коп. (а. с. 48).

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_1 про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, суд першої інстанції виходив з того, що строк пред`явлення вказаного виконавчого документу сплинув, але рішення про стягнення аліментів є невиконаним, тому вважаючи, що причина пропуску строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, зокрема, проживання та робота заявниці в іншому місті, є поважними, прийшов до висновку про його поновлення.

Колегія суддів з приведених обставин, вмотивованих вищезазначеними доказами, не може погодитись з висновками суду першої інстанції, про наявність підстав для поновлення пропущеного ОСОБА_1 строку для пред`явлення виконавчого листа про стягнення аліментів на неповнолітню дитину після набуття нею, на протязі року статусу повнолітньої, до виконання.

Вимогами ч. 3 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.

Відповідно до ст. 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Заява про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа, виданого судом, подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Аналогічна норма регламентована і ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, строк може бути поновленим у разі поважності причин його пропущення.

Колегія суддів звертає увагу, що з моменту винесення, 26 лютого 2010 року Тальнівським районним судом Черкаської області рішення, яким в тому числі присуджено стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, до дати звернення ОСОБА_1 з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання - 17 вересня 2019 року, минуло більше дев`яти років.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 як стягувач, вперше пред`явила до виконання вказаний виконавчий лист лише у квітні 2019 році.

Крім того, виконавчий документ містить відмітки від 15 квітня 2019 року та від 03 липня 2019 року про його повернення стягувачу на підставі п. 7 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», а саме закінчення строку передбаченого законом для відповідного виду стягнення. Також вказаний лист містить відмітку про його повернення стягувачу 15 липня 2019 року з підстав пропуску строку встановленого законом для пред`явленням виконавчого документа до виконання з посиланням на ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Доказів того, що ОСОБА_1 пред`являла виконавчий документ до примусового виконання протягом періоду на який були присуджені платежі, матеріали справи не містять.

Водночас, колегія суддів констатує, що поновлюючи строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання про стягнення аліментів присуджених на неповнолітню дитину, суд першої інстанції не врахував того, що дитина, на утримання якої стягувалися аліменти за судовим рішенням, досягла повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 , тоді як із заявою про поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа ОСОБА_1 звернулася 17 вересня 2019 року, тобто більше ніж через рік після закінчення строку стягнення аліментів, при цьому в якості мотивації поновлення строку послалася на проживання у іншому місті, саме дану причину суд першої інстанції визнав поважною та поновив строк про який просила остання, прийшовши при цьому до помилкового висновку, оскільки матеріали справи не містять обґрунтованих доказів для задоволення поданої ОСОБА_1 заяви.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності дотримання принципу правової (юридичної) визначеності, які є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (зокрема, рішення у справах «Єлоєв проти України», «Новік проти України»).

Принцип правової визначеності - це сукупність вимог до організації та функціонування правової системи з метою забезпечення перш за все стабільного правового становища індивіда шляхом вдосконалення процесів правотворчості та правозастосування.

Положення Закону України «Про виконавче провадження», що обмежують строк на пред`явлення виконавчих документів до примусового виконання, є законодавчим втіленням принципу правової визначеності та встановлюють строк, протягом якого боржник може очікувати примусового виконання рішення, ухваленого не на його користь.

Протягом цього строку позивач (стягувач), який бажає примусово виконати рішення суду, повинен вжити всіх залежних від нього заходів для отримання виконавчого документу та пред`явлення його до примусового виконання.

Відповідно до ст. 251 ЦК України, яка регламентує поняття строку та терміну, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Поновлення таких строків законом не передбачено.

У свою чергу ст. 120 ЦПК України визначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Частинами 1-2 ст. 127 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

З матеріалів справи вбачається, що протягом тривалого періоду з моменту ухвалення рішення 26 лютого 2010 року, ОСОБА_1 не сприяла примусовому виконанню виконавчого документу, та не виявляла належної зацікавленості в реалізації своїх прав щодо примусового виконання рішення суду про стягнення на її користь аліментів на утримання неповнолітньої доньки.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що судом першої інстанції не враховано того факту, що ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеною заявою лише після досягнення дитиною сторін повноліття, поза межами строку пред`явлення виконавчого документа до виконання визначеного рішенням суду до повноліття дитини, вказаний строк для присудження аліментів є матеріальним строком, який визначено у ст. 180 СК України і такий строк поновленню не підлягає, що відповідає принципу правової визначеності.

За приведених обставин, колегія суддів бере до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що заява подана ОСОБА_1 після закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документу, поважність пропуску строку за вказаний період не є доведено належними доказами, в звязку з чим заява з наведених в ній підстав не підлягає задоволенню, однак відхиляє посилання скаржника на те, що такий строк встановлюється тривалістю у три роки.

Водночас, встановлені обставини свідчать про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали суду, що в даному випадку є підставою для її скасування з ухваленням нової постанови.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України)

Відповідно до частини першої ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України ).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 при зверненні до суду апеляційної інстанції сплатив судовий збір в розмірі 420 грн 40 коп., що документально підтверджено квитанцією № МР_АВ070988 JOL_ 13649035.

Позивач ОСОБА_1 була звільнений від сплати судового збору згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Водночас, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 6-1544цс17 від 18 жовтня 2017 сторона, яка звільнена законом від сплати судового збору не звільняється від відшкодування витрат на правову допомогу.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

При цьому, суд не зобовязаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, обєму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню для справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі № 690/408/17, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16.

З матеріалів справи вбачається, що представником відповідача надано ордер адвоката Фєдосєєва Д. О. серія ПТ № 149411 від 28 квітня 2020 року (а. с. 63), Договір про надання правничої допомоги № 13-20 від 27 квітня 2020 року (а. с. 78), акт приймання передачі наданих послуг № б/н від 15 травня 2020 року (а. с. 81), квитанцію № 13-20 від 15 травня 2020 року про отримання грошових коштів у сумі 1 500 грн 00 коп. (а. с. 80)

Аналізуючи докази, надані відповідачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу, їх відповідності критерію реальності адвокатських послуг, колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи об`єм та складність справи, виходячи з критерію реальності адвокатських послуг та розумності їхньої вартості, колегія суддів вважає за можливе визначити вартість послуг за надання правничої допомоги, які підлягають відшкодування ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в сумі 500 грн 00 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Тальнівського районного суду Черкаської області від 11 жовтня 2019 рокускасувати та прийняти нову постанову.

Відмовити ОСОБА_1 в поновленні строку для пред`явленням виконавчого листа у справі № 2-167/2010 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину по виконанню виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 19 січня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму, визначеного на дитину відповідного віку.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 500 грн 00 коп.

Компенсувати за рахунок держави ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 420 грн. 40 коп. у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 30 липня 2020 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: В. Г. Бородійчук

О. В. Карпенко