Справа № 450/298/18 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/585/20 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року м.Львів

Справа № 450/298/18

Провадження № 22ц/811/585/20

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.,

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, ухвалене у м. Пустомити 16 січня 2020 року у складі судді Мельничук І.І.,

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , з участю третьої особи: Пустомитівської районної державної адміністрації як органу опіки і піклування, про усунення перешкод у користуванні будинком та виселення,-

встановив:

5 листопада 2018 року ОСОБА_4 звернулася з цим позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що вона (позивач) є власником спірногожитлового будинку АДРЕСА_1 , який був їй подарований матір`ю, ОСОБА_5 29 листопада 2017 року. Вказує, що як власник житлового приміщення вона (позивач) має намір здійснювати свої права, однак відповідачі, які проживають у належному їй будинку, чинять їй перешкоди у цьому. Зазначає, що ОСОБА_2 їй ( ОСОБА_4 ) були заподіяні тілесні ушкодження, він чинить психологічний тиск на неї, та членів її сім`ї. Крім того, у належному їй (позивачу) будинку також проживає без реєстрації ОСОБА_1 , а також зареєстровані та проживають діти відповідачів - ОСОБА_6 , 2013 року народження, та ОСОБА_7 , 2016 року народження. Відповідачі у добровільному порядку звільнити житлове приміщення відмовляються. Просить позов задовольнити.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 січня 2020 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 . Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви. Вказує, щовідповідачі не є членами її сім`ї та перешкоджають їй (позивачу) належним чином користуватися та володіти спірним житловим приміщенням, а тому підлягають визнанню такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та виселенню. Стверджує, що вимоги про виселення дітей не заявляла.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.

З договору дарування житлового будинку від 29 листопада 2017 року та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 листопада 2017 року, вбачається, що позивачу ОСОБА_4 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , який їй подарувала ОСОБА_5 .

Встановлено, що до укладення договору дарування у цьому будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_8 та ОСОБА_5 (батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ), ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , 2013 року народження та ОСОБА_7 , 2016 року народження.

ОСОБА_1 у спірний будинок заселилась зі згоди ОСОБА_5 , як член сім`ї ОСОБА_2 .

На підставі встановлених обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідачі та їх малолітні діти правомірно вселились та проживають в житловому будинку АДРЕСА_1 .

Встановлено, що 29 листопада 2017 року ОСОБА_5 подарувала спірний житловий будинок своїй дочці (позивачу).

Відповідачі набули право користування житловим приміщенням як члени сім`ї власника будинку - ОСОБА_5 , а тому не можуть бути позбавлені права на житло у вказаному житловому будинку.

Постановами слідчого Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області від 17 та 22 грудня 2017 року закриті кримінальні провадження відносно ОСОБА_2 за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

На задоволення клопотання представник позивача в ході розгляду справи витребувано матеріали справи про адміністративне правопорушення справа № 450/3245/17 відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, постановою у якій ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні сімейної сварки, у ході якої він нецензурно висловлювався та конфліктував з матір`ю - ОСОБА_5 .

Судом встановлено, що ОСОБА_2 проживає у спірному будинку з 1986 року, ОСОБА_1 з 2011 року, ОСОБА_6 з 2013 року, ОСОБА_7 з 2016 року. Іншого житла у них немає.

З довідки № 1701 від 26 грудня 2017 року Годовицько-Басівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_2 , житлова площа якого складає 45 кв. м. В цьому будинку зареєстровані та проживають ще шестеро осіб, що унеможливлює проживання у ньому сім`ї ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 47 ЖК Української РСР норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 кв.м на одну особу.

Згідно із ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Орган опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Розпорядженням Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області № 825 від 2 листопада 2017 року, ОСОБА_5 надано дозвіл на укладення договору дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,2429 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , право користування якими мають малолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Особисті житлові, майнові права та інтереси дітей підлягають захисту відповідно до чинного законодавства.

Згідно із ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї, сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Статтею 29 ЦК України визначено, що місце проживання дитини є місце проживання її батьків.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла.

Згідно із п. п. 1, 2 ст. З Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, яка є частиною національного законодавства України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до п. 1 ст. 16 Конвенції жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність.

Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

З огляду на вік дітей, потреби їхнього розвитку та необхідності дотримання їхніх найкращих інтересів, необхідності забезпечення їхнього гармонійного розвитку, необхідним та першочерговим є збереження їхнього спільного проживання із батьками, що буде неможливим у випадку задоволення позову та виселення їх батьків із житлового приміщення, право на користування яким вони набули на законних підставах.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ч. 4 ст.156 цього Кодексу, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє особу права користування займаним приміщенням.

Судом вірно враховано, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Встановлено, що відповідачі набули право користування будинком на правових підставах, як члени сім`ї попереднього власника.

Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 405 ЦК України визначені права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 цієї статтічлен сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із ст. ст. 71, 72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідачі правомірно набули право на житло, як члени сім`ї власника, користуються ним, іншого житлового приміщення не мають. Відсутності їх за місцем проживання позивачем не доведено. Також не доведено вчинення відповідачами протиправних дій щодо позивача.

З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 січня 2020 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 15 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді