КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6821/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року м. Київ

Справа № 363/158/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретарів судового засідання Кравченко Н.О., Зиль Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 лютого 2016 року, ухвалене у складі судді Баличевої М.Б.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, набутого під час шлюбу,

встановив:

У січні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про поділ майна, набутого під час шлюбу. Просила в порядку поділу майна подружжя визнати за позивачем та відповідачем по 1/ 2 частці земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :38:073:0101; по 1/2 частці земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :38:073:0156; по 1/2 частці автомобіля Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

Садові будинки № НОМЕР_3 загальною площею 145, 3 кв. м., та НОМЕР_4, загальною площею 65, 4 кв. м., які розташовані на вищевказаних земельних ділянках, просила визнати її особистою приватною власністю, оскільки вони буди збудовані за кошти, що належали особисто позивачу.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 лютого 2016 року позов задоволено.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровим номером :38:073:0101; на 1/2 частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровим номером :38:073:0156; на 1/2 частку автомобіля Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

Визнано садові будинки № НОМЕР_3 загальною площею 145, 3 кв. м., та НОМЕР_4 загальною площею 65, 4 кв. м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровим номером :38:073:0101; на 1/2 частку земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровим номером :38:073:0156; на 1/2 частку автомобіля Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, у жовтні 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , який не брав участі при розгляді справи у суді першої інстанції, однак вважає, що вказаним рішенням порушено його права та законні інтереси, подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що ФОП ОСОБА_1 є кредитором у виконавчому провадженні про стягнення із ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 827 108 грн. 30 коп. В ході здійснення виконавчого провадження на майно ОСОБА_4 , зокрема, на садові будинки за АДРЕСА_2 , а також на автомобіль Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладено арешт. Вважає, що оскаржуваним рішенням його позбавлено права на отримання коштів за рахунок звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_4 .

Постановою Апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 було відхилено, а рішення суду першої інстанції - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року постанову Апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні представник ФОП ОСОБА_1 - адвокат Шипов К.Ю. підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Лисюченко О.В. вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за його відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_3 свої вимоги обґрунтовувала тим, що 07 березня 1974 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, який по даний час не розірвано. Шлюбних договорів вони з відповідачем не укладали. За час шлюбу ними було набуто у власність майно, а саме: два садові будинки № НОМЕР_4 та АДРЕСА_3 , оформлені на відповідача; земельна ділянка з кадастровим номером :38:073:0101 та земельна ділянка з кадастровим номером :38:073:0156 за вказаною адресою, оформлені на відповідача; а також автомобіль Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

Позивач, вважає, що садовий будинок АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 АДРЕСА_5 , є її особистою приватною власністю, оскільки були збудовані виключно на особисті кошти позивача.

Так, на підставі договору дарування від 22.12.1992 року вона отримала в дарунок від своєї матері ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_6 . Зазначений будинок 01.11.2002 року вона продала, а за ці кошти, отримані від продажу зазначеного будинку в с. Буча в подальшому були побудовані спірні садові будинки АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 . Зважаючи на те, що будинок в с. Буча, подарований їй, був особистою її приватною власністю, а також відповідно особистою приватною власністю є і кошти, отримані від продажу подарованого їй будинку.

Садові будинки № НОМЕР_3 та АДРЕСА_2 » будувалися саме за рахунок цих коштів. Однак у зв`язку з тим, що земельні ділянки, на яких будувалися спірні садові будинки АДРЕСА_4 та НОМЕР_4 , були оформлені на відповідача, то з метою уникнення додаткових ускладнень при оформленні документів на право власності, зазначені житлові будинки також були оформлені на ім`я відповідача.

Земельна ділянка з кадастровим номером :38:073:0101 за адресою: Київська область, Вишгородський район, місто Вишгород, садове товариство «Надія», садівницького масиву «Дніпро», площею 0,0499 га була придбана протягом шлюбу за кошти сімейного бюджету у 1998 році.

Автомобіль Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 був придбаний протягом шлюбу за кошти сімейного бюджету у 2007 році.

Земельна ділянка з кадастровим номером :38:073:0156 за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0502 га набута відповідачем у порядку приватизації. Отже враховуючи викладене, позивач вказує, що на зазначеній земельній ділянці знаходиться будинок АДРЕСА_3 , то до неї має перейти у власність частина земельної ділянки з кадастровим номером :38:073:0156. У зв`язку з тим, що вона з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу майна, а відповідач, знаючи, що майно оформлене на його ім`я, відмовляється від будь - якого поділу, позивач змушена звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 лютого 2016 року позов задоволено у повному обсязі.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ФОП ОСОБА_1 щодо порушення його прав та інтересів рішенням суду у даній справі, учасником якої він не був, колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до змісту судових рішень у справі №758/10283/14-ц, розміщених у Єдиному державному реєстрі судових рішень, 01 вересня 2014 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором на виконання робіт щодо розробки, виготовлення та налагодження радіоелектронних пристроїв.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 17 вересня 2014 року було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на все майно, належне ОСОБА_4 , в межах суми позовних вимог 1500197 грн. 40 коп.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва 27 квітня 2015 року було задоволено позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором на виконання робіт та стягнуто з відповідача ОСОБА_4 на його користь кошти в сумі 1503 851 грн. 40 коп.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 червня 2015 року зазначене рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою ОСОБА_4 було скасоване, ухвалене нове судове рішення, яким позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 827 108 грн. 30 коп. грн., з яких: 809 000 грн. - вартість обладнання; 11 636 грн.30 коп. - проценти за користування обладнанням, 6472 грн. - інфляційні втрати. В іншій частині позову - відмовлено.

24 червня 2015 року на виконання вказаного рішення Подільським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист ( а.с. 100, т. 1)

28 грудня 2015 року головним державним виконавцем ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві Барановським Б.В. було відкрито виконавче провадження ВП № 49733956 про примусове виконання вказаного виконавчого листа та постановою від 28 грудня 2015 року накладено арешт на все майно, належне боржнику ОСОБА_4 в межах суми стягнення 827 108 грн. 30 коп. ( а.с. 52-53, т. 2)

З даним позовом про поділ майна подружжя ОСОБА_3 звернулась 12 січня 2016 року, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 27 січня 2016 року справу було призначено до судового розгляду на 17 лютого 2016 року в судове засідання, в якому і було ухвалене оскаржуване рішення.

З апеляційною скаргою на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 лютого 2016 року ФОП ОСОБА_1 звернувся 23 жовтня 2017 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта ФОП ОСОБА_1 про те, що оскаржуваним рішенням зачіпаються його права та інтереси, оскільки в ході зазначеного виконавчого провадження постановою від 28 грудня 2015 року все зареєстроване на праві власності за відповідачем ОСОБА_4 майно було арештоване, а тому вирішення в судовому порядку питання щодо права власності на майно, за рахунок якого можливо виконати рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.06.2015 року у справі № 758/10283/14-ц, стосується прав ФОП ОСОБА_1 , як кредитора у зобов`язанні та стягувача у виконавчому провадженні.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні від 17 лютого 2016 року виходив з того, що спірні земельні ділянки та автомобіль Mitsubishi Outlander, д.н. НОМЕР_1 були придбані у період шлюбу та є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Вказаний факт підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання садових будинків особистою приватною власністю позивача, суд першої інстанції вважав доведеним, що зазначені будинки були побудовані за кошти, отримані з продажу будинку АДРЕСА_6 , який вона отримала в дарунок від своєї матері ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 22.12.1992 року, що підтверджується зазначеним договором дарування, договором купівлі-продажу жилого будинку, а також підтверджується поясненнями відповідача.

Проте погодитись з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі не можливо, оскільки висновок щодо належності приватизованої земельної ділянки подружжю на праві спільної сумісної власності зроблено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а обставини, які суд вважав встановленими та які мають значення для вирішення справи (щодо будівництва садових будинків за особисті кошти позивача) - не доведені належними та допустимими доказами.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 перебувають у шлюбі з 07 березня 1974 року, зареєстрованому у Палаці одруження м. Києва, актовий запис № 958, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу. (а.с. 18).

За період спільного проживання однією сім`єю сторонами було набуто наступне майно, а саме:

- автомобіль Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 від 16.06.2007 року, виданим на ім`я ОСОБА_4 (а.с. 34-39). Відповідно до договору купівлі-продажу № 787 від 15.06.2007 року, укладеного між ТОВ «Автоград» та ОСОБА_4 , автомобіль було придбано за ціною 137 714 грн.

- садовий будинок за адресою: АДРЕСА_7 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_6 від 18.12.2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21621162 від 21.01.2009 року (а.с. 19-20);

- садовий будинок за адресою: АДРЕСА_8 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_7 від 18.12.2008 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21642857 від 22.01.2009 року (а.с.21-22);

Згідно з довідкою ГО Садового товариства «Надія» від 23.01.2016 року, рік забудови садових будинків НОМЕР_4 та АДРЕСА_3 - 2003-й.

Щодо року забудови зазначених садових будинків, зазначених у листі КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» від 09.06.2020 року на запит Київського апеляційного суду, як 1988 року, то вказану інформацію колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вона не підтверджена відповідною технічною документацією. При цьому колегія суддів враховує ті обставини, що земельна ділянка АДРЕСА_9 масиву «Дніпро» у м. Вишгороді, була придбана ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 19 березня 1998 року, а земельна ділянка № НОМЕР_3 - була надана в користування ОСОБА_4 за рішенням загальних зборів членів садового товариства «Економіст» від 14 квітня 1997 року.

Вищевказані свідоцтва про право власності були видані ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Вишгородської міської ради № 313 від 27 листопада 2008 року «Про оформлення права власності на споруди та присвоєння поштової адреси», що підтверджує факт будівництва спірних садових будинків у період шлюбу сторін.

Вказані садові будинки були збудовані подружжям на земельних ділянках:

- земельній ділянці з цільовим призначенням - ведення садівництва, з кадастровим номером :38:073:0101, площею 0,0499 га, право власності на яку зареєстроване на ім`я відповідача ОСОБА_4 відповідно до державного акту на право приватної власності на землю І-КВ 069369 від 09.02.2000 року, виданого на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.03.1998 року (а.с. 23-26, 49);

- земельній ділянці з цільовим призначенням - ведення садівництва, з кадастровим номером :38:073:0156, площею 0,0502 га, яка також оформлена на ім`я відповідача відповідно до державного акту на право приватної власності на землю ІІ-КВ 056152 від 07.04.1999 року, виданого на підставі рішення виконкому Вишгородської міської ради народних депутатів від 21.07.1998 року № 196 (а.с. 27-33).

Доказів щодо вартості зазначених земельних ділянок сторонами за весь час розгляду справи судами - не надано.

З викладеного вбачається, що земельна ділянка, площею 0,0502 га, з кадастровим номером :38:073:0156, була набута відповідачем у порядку приватизації, а тому висновок суду першої інстанції про належність вказаної земельної ділянки до спільного майна подружжя не ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до положень статей 6, 17 Земельного кодексу України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15.02.1993 року № 10) і статті 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_4 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

На даний період часу зазначені правовідносини врегульовані аналогічно, відповідно до статті 57 СК України, що набув чинності з 01.01.2004 року, статей 81, 116 ЗК України, що набув чинності з 01.01.2002 року, окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Висновки суду першої інстанції про наявність підстав для визнання права особистої приватної власності позивача ОСОБА_3 на два садові будинки НОМЕР_4 та № НОМЕР_3 по АДРЕСА_5 - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки обставини, які мають значення для справи, та які суд вважав встановленими, не доведені належними та допустимими доказами.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені статтею ст. 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання садових будинків особистою приватною власністю, позивач посилалась на те, до вказані будинки були збудовані виключно за особисті кошти позивача. Так, на підставі договору дарування від 22.12.1992 року вона отримала в дарунок від своєї матері ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_6 . Зазначений будинок 01.11.2002 року вона продала, а за ці кошти, отримані від продажу зазначеного будинку в с. Буча в подальшому були побудовані спірні садові будинки АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 .

Однак жодних доказів тих обставин, що саме ці кошти були спрямовані на будівництво двох садових будинків НОМЕР_4 та АДРЕСА_3 у садовому товаристві «Надія» садівницького масиву «Дніпро» у м. Вишгороді - позивачем не надано.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не було надано будь-яких доказів, які б підтверджували вартість будинків на момент завершення будівництва, а також технічної документації на вказані будинки, з вказівкою про рік їх забудови.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, в редакції станом на час розгляду справи судом першої інстанції, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 61 ЦПК України, в редакції на час вирішення справи судом першої інстанції, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, що є чинною на даний період часу, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Визнання відповідачем ОСОБА_4 обставин щодо будівництва будинків за власні кошти позивача колегія суддів не приймає до уваги, оскільки таке визнання не підтверджується матеріалами справи та порушує права та інтереси третьої особи - ФОП ОСОБА_1 . Враховуючи, що майно, яке на праві власності станом на 28.12.2015 року було зареєстроване за відповідачем ОСОБА_4 , було арештоване на підставі постанови державного виконавця у виконавчому провадженні № 49733956, то визнання ним обставин щодо будівництва двох садових будинків за особисті кошти позивача ОСОБА_3 , за відсутності жодних доказів таких обставин, свідчить про зловживання відповідачем своїми правами з метою недопущення звернення стягнення на майно.

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу будинку від 01 листопада 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Монько Т.В. за реєстровим № 1421, продаж ОСОБА_3 житлового будинку АДРЕСА_6 , жилою площею 42,8 кв.м., належного їй на підставі договору дарування від 22.11.1992 року, вчинено за 75 600 грн. ( а.с. 45-46, т.1)

Як вбачається із копії технічної документації на зазначені садові будинки, витребуваної за клопотанням представника ОСОБА_1 судом апеляційної інстанції, та наданих Комунальним підприємством «Вишгородське бюро технічної інвентаризації», технічна інвентаризація зазначених об`єктів нерухомого майна проводилась у 2008 та 2016 роках.

Відповідно до даних технічної документації, вартість садового будинку АДРЕСА_9 , загальною площею 65,4 кв.м., становить: станом на 09.07.2008 року, тобто на період часу оформлення права власності, інвентаризаційна вартість будинку - 85 021 грн., балансова, вартість заміщення - 171 841 грн.; станом на 15.03.2016 року інвентаризаційна вартість - 113 150 грн.; балансова, вартість заміщення - 243 195 грн. ( а.с. 148-152, т. 2).

Відповідно до даних технічної документації, вартість садового будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 145,3 кв.м., становить: станом на 09.07.2008 року, тобто на період часу оформлення права власності, інвентаризаційна вартість будинку - 330 107 грн., балансова, вартість заміщення - 656 446 грн.; станом на 15.03.2016 року інвентаризаційна вартість - 445 449 грн.; балансова, вартість заміщення - 939 930 грн. ( а.с. 153-158, т. 2).

Відповідно до п. 7.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України № 146 від 05 вересня 2003 року, інвентаризаційна вартість об`єкта визначається виходячи з його будівельної вартості. Будівельною вартістю об`єкта є вартість на час його будівництва. Вона визначається виходячи з об`єму будинку, його технічного стану та середньої будівельної вартості подібних будинків (1 м3) в місцевих умовах.

Пунктом 3 Загальних положень Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1440 від 10.09.2003 року визначено, що вартість заміщення - це визначена на дату оцінки поточна вартість витрат на створення ( придбання) нового об`єкта, подібного до об`єкта оцінки, який може бути йому рівноцінною заміною.

Таким чином, доводи позивача про те, що за рахунок коштів, отриманих від продажу належного їй на праві особистої власності будинку у АДРЕСА_6 , було збудовано два вищевказані садові будинки не лише не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а й спростовуються даними технічної документації, відповідно до якої інвентаризаційна вартість будинків у кілька разів перевищує суму коштів, отриманих позивачем від продажу власного будинку в смт. Буча.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання садових будинків НОМЕР_4 та АДРЕСА_3 її особистою приватною власністю, оскільки зазначені позовні вимоги є недоведеними.

Разом з тим, оскільки позивачем заявлено позовні вимоги про поділ майна подружжя і апеляційним судом встановлено, що вказані садові будинки належать до спільної сумісної власності подружжя, то вони підлягають поділу відповідно до загальних вимог, визначених ст. 70, 71 СК України.

За загальним правилом, визначеним ч. 1 ст. 71 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України , майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи, що позовні вимоги заявлені ОСОБА_3 про поділ майна подружжя шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частку об`єктів спільної сумісної власності, і питання щодо присудження одній із сторін грошової компенсації сторонами не заявлялось, колегія суддів вважає за необхідне вирішити спір шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частку кожного із об`єктів, залишивши майно у спільній частковій власності.

Доводи апелянта ФОП ОСОБА_1 про те, що у задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити у повному обсязі, оскільки вона зловживає своїми процесуальними правами та перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника ОСОБА_4 , колегія суддів приймає до уваги частково, лише в частині щодо визнання особистою власністю позивача садових будинків. В іншій частині колегія суддів відхиляє такі доводи, оскільки наявність боргових зобов`язань одного з подружжя не позбавляє іншого права на поділ спільного майна.

Так, частиною 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Таким чином, позивач має гарантоване законом право незалежно від розірвання шлюбу вимагати визначення її частки у праві спільної сумісної власності на майно, яке набуто подружжям у період шлюбу. Відкриття виконавчого провадження, боржником у якому є її чоловік, не є перешкодою для звернення позивача з таким позовом і не може бути безумовною підставою для відмови їй у позові.

Відповідно до ст. 73 СК України, за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Отже, відповідно положень ст. 73 СК України у стягувача відсутнє право вимагати звернення стягнення на майно, яке не належить боржнику. Сам по собі факт перебування боржника у шлюбі не може бути підставою для покладення на позивача ОСОБА_3 солідарної відповідальності за зобов`язаннями, які виникли у її чоловіка ОСОБА_4 на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 03.06.2015 року у справі № 758/10283/14-ц.

Рішення суду, яким би було встановлено, що договір від 30 квітня 2010 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на виконання робіт щодо розробки, виготовлення та налагодження радіоелектронних пристроїв був укладений ОСОБА_4 в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби, - відсутнє.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності за кожним із подружжя на:

- 1/ 2 частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 145, 3 кв. м.,

- 1/2 частину садового будинку АДРЕСА_10 ,

- 1/2 частку автомобіля Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

- 1/2 частку земельної ділянки за адресою: Київська область, Вишгородський район, місто Вишгород, садове товариство «Надія», садівницького масиву «Дніпро», з кадастровим номером :38:073:0101.

Що стосується поділу земельної ділянки з кадастровим номером :38:073:0156, то апеляційним судом встановлено, що зазначена земельна ділянка була набута ОСОБА_4 у власність в порядку приватизації, а тому не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Разом з тим, частиною 1 ст. 120 Земельного кодексу України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною колегією суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 січня 2019 року, у справі № 382/2454/15-ц зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, законодавцем визначено принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі про відчуження нерухомості.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 09.12.2015 року у справі №8-814цс15 щодо застосування вказаних правових норм, при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться.

Таким чином, у зв`язку з переходом до ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину садового будинку, який розміщений на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером :38:073:0156, за нею також слід визнати право власності і на 1/2 частину вказаної земельної ділянки відповідно до положень ч. 1 ст. 120 ЗК та ч. 1 ст. 377 ЦК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягають витрати по сплаті судового збору - 4134 грн.

Крім того, у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги ФОП ОСОБА_1 на його користь із позивача та відповідача підлягають стягненню судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору. Враховуючи принцип пропорційності, визначений ч. 2 ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню ФОП ОСОБА_1 підлягає 1/2 частина понесених ним судових витрат, що складаються зі сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги - 4547 грн. та касаційної скарги - 8268 грн., а саме: 12815 грн./2 = 6407 грн. 50 коп.

Таким чином із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ФОП ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 3203 грн. 75 коп. з кожного.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 лютого 2016 року - скасувати та прийняти постанову:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна, набутого під час шлюбу - задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на:

- 1/ 2 частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_5 , АДРЕСА_4 , загальною площею 145, 3 кв. м.,

- 1/2 частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 65, 4 кв. м.,

- 1/2 частку земельної ділянки за адресою: Київська область, Вишгородський район, місто Вишгород, садове товариство «Надія», садівницького масиву «Дніпро», з кадастровим номером :38:073:0101;

- 1/2 частку земельної ділянки за адресою: Київська область, Вишгородський район, місто Вишгород, садове товариство «Надія», садівницького масиву «Дніпро», з кадастровим номером :38:073:0156;

- 1/2 частку автомобіля Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_4 право власності на:

- 1/ 2 частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_5 , АДРЕСА_4 , загальною площею 145, 3 кв. м.,

- 1/2 частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 65, 4 кв. м.,

- 1/2 частку земельної ділянки за адресою: Київська область, Вишгородський район, місто Вишгород, садове товариство «Надія», садівницького масиву «Дніпро», з кадастровим номером :38:073:0101;

- 1/2 частку земельної ділянки за адресою: Київська область, Вишгородський район, місто Вишгород, садове товариство «Надія», садівницького масиву «Дніпро», з кадастровим номером :38:073:0156;

- 1/2 частку автомобіля Mitsubishi Outlander, реєстраційний номер НОМЕР_1 номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору - 4134 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 та з ОСОБА_4 на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі по 3203 грн. 75 коп. з кожного.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_11 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_8 ;

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_11 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_9 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01 вересня 2020 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.