ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4138/20 Справа № 177/892/19 Суддя у 1-й інстанції - Строгова Г. Г. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 177/892/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Грузька сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області, яка діє в інтересах держави, в особі відповідача Грузької сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року, яке постановлено суддею Строговою Г.Г. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 06 грудня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Грузької сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач у 2002 році придбав нежитлову окремо розташовану будівлю (склад), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час придбання вказаного майна, відносини між позивачем та продавцем щодо належного оформлення права власності не відбулись. Фактично дану будівлю позивач придбав у фірми «Славутич». Купівля-продаж, як така, сторонами документально не оформлювалась і будь-які документи у позивача відсутні. Достовірно позивачу відомо, що дана фірма будувала ряд об`єктів у даному селі для місцевої громади та тодішнього колгоспу.

Відповідно до відомостей ЄДРПОУ продавець - ВК ВКФ «Славутич» була ліквідована 21.11.2006 року.

Наразі право власності на майно не зареєстровано. Відповідні відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні взагалі по об`єкту за даною адресою. Земельна ділянка під будівлею також ні за ким не зареєстрована та не перебуває у користуванні.

Вже сімнадцять років дана нежила будівля використовується позивачем.

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до приватного БТІ задля виготовлення технічного паспорту на склад, а згодом був виготовлений звіт про оцінку майна.

У жовтні 2017 року позивач звернувся до Грузької сільської ради з наміром належного оформлення права власності на нерухоме майно, проте ним отримано письмову відмову у зв`язку із відсутністю повноважень у здійсненні даної процедури сільською радою.

На підставі наведеного вище позивач просив суд визнати за ним право власності на нежитлову будівлю (склад), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з нежитлової будівлі «А-1» загальною площею 83,5 кв.м., вбиральні «Б», замощення «І», за набувальною давністю.

Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю (склад), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з нежитлової будівлі «А-1» загальною площею 83,5 кв.м., вбиральні «Б», замощення «І».

В апеляційній скарзі Прокуратура Дніпропетровської області ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 . Апелянт зауважує на тому, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, з яких можливо було б встановити походження спірного майна або його створення за рахунок ВК ВКФ «Славутич», відсутні будь які докази придбання позивачем спірного майна та будь які докази безперервного володіння позивачем спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Прокуратури Дніпропетровської області Карпенко О.І., в режимі відеоконференції, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, на території Грузької сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, за адресою: АДРЕСА_1 , розташована нежитлова будівля (склад), яка відповідно до технічного паспорту складається з нежитлової будівлі «А-1» загальною площею 83,5 кв.м., вбиральні «Б», замощення «І» (24-30,34).

Відповідно до довідки КП ДОР «Криворізьке БТІ» № 1043 від 08.07.2019 року, відсутні відомості щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.55).

Згідно довідки ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 08.08.2019 року, станом на 31.12.2012 року, відсутні відомості щодо зареєстрованого у встановленому законодавством порядку права власності (користування) на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.58).

Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, позивач посилався на те, що наявні усі правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки він не оформив належним чином правовстановлюючі документи на нежитлову будівлю (склад), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , однак понад 17 років користувався спірною нежитловою будівлею.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено обставини, передбачені статтею 344 ЦК України, необхідні для набуття права власності за набувальною давністю, та відповідач по справі визнав пред`явлений позов.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, суду при вирішенні спору належало встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто, ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Зазначена правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт, законність об`єкта володіння, добросовісність володіння, заволодіння чужим майном, відкритість володіння, безперервність володіння, сплив установлених строків володіння, відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

Набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Відповідно, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Отже, після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто, фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що він, після фактичного придбання ним у фірми «Славутич» в 2002 році нежитлової, окремо розташованої будівлі (складу), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , по теперішній час продовжує безперервно володіти, користуватися спірним нерухомим майно, тобто він безперервно та відкрито володіє цим майном більше 17 років.

При цьому слід зауважити, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач був обізнаний про те, що власником нежитлової будівлі (складу), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з нежитлової будівлі «А-1» загальною площею 83,5 кв.м., вбиральні «Б», замощення «І», на який він просить визнати право власності за набувальною давністю, була виробничо-кооперативна фірма «Соавутіч», яка на теперішній час ліквідована (а.с.31-33), а тому, після її ліквідації, не можна вважати володіння позивачем спірним нерухомим майном добросовісним.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику відмовлено.

Враховуючи, що підставою заявлених позовних вимог про визнання права власності на нежитлову будівлю (склад), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 була набувальна давність, а позивач знав, що спірне нерухоме майно належало виробничо-кооперативній фірмі «Соавутіч», тобто знав про відсутність у нього підстав для набуття права власності, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, про те що позивач є добросовісним набувачем, оскільки підстави, з якими закон пов`язує визнання права власності в порядку ст. 344 ЦК України, в даному випадку відсутні.

Крім того слід зауважити, що в КП ДОР «Криворізьке БТІ» відсутні відомості щодо нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та станом на 31.12.2012 року в ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області відсутні відомості щодо зареєстрованого у встановленому законодавством порядку права власності (користування) на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 55,58), що свідчить про те, що задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції фактично визнав право власності на нерухоме майно, яке не було зареєстроване у встановленому законодавством порядку, що не передбачено нормами чинного законодавства.

Приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги Прокуратури Дніпропетровської області, яка діє в інтересах держави, в особі відповідача Грузької сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, та обставини справи, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення позову про визнання права власності на спірну нежитлову будівлю за позивачем ОСОБА_1 не вбачається.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що визнання в даному випадку відповідачем позову, не являється правовою підставою для його задоволення, оскільки, за правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову за наявності для того законних підстав. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В даному випадку визнання відповідачем позову суперечить вимогам закону, однак суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув.

Неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, як і порушення або неправильне застосування норм процесуального права, у відповідності до положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.255, 367,374,377,381-383 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області, яка діє в інтересах держави, в особі відповідача Грузької сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, задовольнити.

Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Грузької сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області про визнання права власності - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 вересня 2020 року.

Головуючий:

Судді: