Провадження № 2/760/4321/20
В справі № 760/2538/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/з а о ч н е /

14 серпня 2020 року Солом"янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Шпори М.М.

позивача- ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить стягнути з відповідача борг у розмірі 96 510, 10 гр. за договором позики від 29 серпня 2019 року, інфляційні збитки у розмірі 1 257, 80 гр., річні у розмірі 1 205, 71 гр. та пеню за неналежне виконання умов договору у розмірі 6 115, 01 гр.

Крім того, просить стягнути з відповідача завдану їй моральну шкоду в розмірі 20 000, 00 гр.

Посилається в позові на те, що 29 серпня 2019 року передала у позику відповідачу декількома частинами грошові кошти на загальну суму 96 510,10 гр.

Суму позики останній зобов`язувався повертати щомісячно в розмірі 2 500, 00 гр., починаючи з 01 вересня 2019 року до 29 числа кожного місяця до повної виплати заборгованості.

Проте в порушення досягнутих домовленостей жодної виплати за договором позики не здійснив.

У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору позики виникла заборгованість у розмірі 125 088, 62 гр., яка складається з:

- 96 510, 10 гр. - розмір грошових коштів, взятих у борг;

- 1 257, 80 гр. - інфляційні збитки за період з 01 вересня 2019 року по 30 січня 2020 року;

- 1205, 71 гр. - 3 % відсотки річних за користування грошовими коштами, за період з 01 вересня 2019 року по 30 січня 2020 року;

- 6 115,01 гр. - пеня.

В договорі позики міститься умова, що відповідач зобов`язується виплачувати штрафні санкції.

Вважає, що у зв`язку із невиконанням останнім умов Договору, вона понесла моральні страждання, які оцінює у 20 000, 00 гр.

Моральна шкода спричинена їй постійним нервуванням через несплату коштів, які надала в борг відповідачу, оскільки він на той час перебував в скрутному становищі та обіцяв у подальшому вчасно повертати.

Сподіваючись на його порядність та доброчесність, ризикувала власним матеріальним становищем, та метою надання допомоги відповідачу, якої він терміново потребував, взяла грошові кошти в кредит в «Альфа-банку» та «Райффайзен Банк Аваль».

Відповідач зобов`язувався повертати кошти щомісячно, щоб вона ними здійснювала погашення боргу за кредитним договором.

Виходячи з того, що він порушив їх домовленості, вона змушена нести тягар по сплаті кредитного боргу самостійно.

Через скрутне матеріальне становище, в якому вона наразі перебуває, постійно зазнає душевних хвилювань, оскільки самостійно себе забезпечує, має витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, оздоровленню тощо.

Зазначає, що на її прохання повертати кошти за договором відповідач не реагує, ігнорує їх.

Враховуючи викладене, невиконання відповідачем умов договору позики, просить задовольнити позов.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала.

Відповідач у судове засідання неодноразово не з`являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у порядку, визначеному ч. 1 ст. 130 ЦПК України.

Про причину неявки суд до відома не ставив.

Судові повістки, що направлялися на його адресу за місцем проживання, поверталися до суду без вручення з відмітками поштового відділення про повернення в зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання.

Порядок вручення судових повісток врегульовано ст.ст.128, 130 ЦПК України та п.п. 91, 99, 101 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року.

Верховний Суд у постанові № 922/1714/18 від 17 квітня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, зазначив, що дії відповідача, направлені на неотримання судової кореспонденції, яка направлялася йому судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання,є свідомими,спрямовані на затягування розгляду справи та свідчать про зловживання процесуальними правами, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи.

Виходячи з цього, порядку повідомлення адресата про надходження судової повістки, неявка адресата за її отриманням у поштовому відділенні є відмовою від її отримання, а тому особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Ухвалою суду від 12 березня 2020 року у справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 178 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву.

Станом на день ухвалення рішення у справі відповідач своїм правом не скористався, відзив на позову заяву не подав.

Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

3) відповідач не подав відзив;

4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього та враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 29 серпня 2019 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого позивачка передала у позику відповідачу грошові кошти на загальну суму 96 510,10 гр., про що відповідачем була видана власноручна розписка.

За змістом розписки відповідач зобов`язувався повертати позику щомісячно в розмірі 2 500, 00 гр., починаючи з 01 вересня 2019 року до 29 числа кожного місяця до повного погашення заборгованості.

/ а.с. 5 - 6 /

Позивачка в судовому засіданні зазначила, що для надання відповідачу коштів у борг вона оформила кредит у двох банках: АТ`Райффайзен Банк Аваль» та АТ`Альфа-Банк».

Це було викликано тим, що відповідач такий кредит у банку оформити не міг, оскільки мав погану банківську історію.

Приведені позивачкою обставини підтверджуються укладеними нею банківськими договорами.

Крім того, самою розпискою відповідача підтверджується його обізнаність про взяті позивачкою кредити в банках для надання йому отриманих коштів у позику.

/ а.с. 5 - 6; 30 - 61 /

Позивачка в судовому засіданні зазначила, що відповідач визнавав наявність боргу перед нею, частково повертав їй кошти, які вона погашала перед банком, а в розписці була зазначена остаточна сума заборгованості станом на момент її написання.

Після написання розписки борг відповідачем не повернутий до цього часу і його повернення останній уникає.

З точки зору закону в разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

На підтвердження укладених з відповідачем договорів позики та передачу йому грошових коштів позивачка надала суду належним чином завірену, у порядку ст.95 ЦПК України, розписку відповідача.

Наявність розписки у позивачки є свідченням невиконання відповідачем умов договору позики.

Відповідач, не надавши суду будь-яких доказів на спростування обставин, зазначених в позові, справжність наданих позивачем доказів не спростував.

Виходячи з викладеного вище, невиконання відповідачем зобов`язань за договором позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки та їх задоволення.

Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як зазначено в розписці відповідача, останній зобов`язався повертати борг щомісяця по 2 500, 00 гр., починаючи з 01 вересня 2019 року і до повного повернення боргу.

Позивачка в судовому засіданні зазначила, що після складання розписки відповідач жодного місяця приведену в розписці суму боргу не погасив.

Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

У відповідності до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, передумовою для стягнення пені, інфляційних збитків та трьох відсотків річних є порушення виконання грошового зобов`язання відповідачем.

З розрахунку позивачки вбачається, що в зв`язку з порушенням відповідачем умов договору розмір інфляційних збитків становить 1 257, 80 гр., річних у розмірі 1 205, 71 гр. та пеня в розмірі 6 115, 01 гр.

Відповідач, не подавши відзив на позов, приведених розрахунків не спростував, своїх розрахунків не надав.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки в цій частині.

Що стосується вимог у частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом.

Згідно з пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Правила ст.1167 ЦК України регулюють позадоговірні (деліктні) відносини.

Між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються нормами Цивільного кодексу України, а умовами укладеного між сторонами договору позики відшкодування моральної шкоди не передбачено, як не передбачено і ЦК України відшкодування моральної шкоди в зв`язку з невиконанням договірних зобов`язань.

Виходячи з цього, підстави для задоволення вимог позивачки в цій частині відсутні.

Відповідною до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, часткове задоволення позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 050, 89 гр.

Керуючись ст.ст.15,16, 526, ч.2 ст. 610, 612, 625,1046, 1047, ч.1 ст.1049, ч.1 ст.1051, 1167 ЦК України, ст.ст.4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 280-284 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 / 96 510. 10 гр. боргу, 1 257, 80 гр. інфляційних втрат, 1 205, 71 гр. річних та 6 115, 01 гр. пені.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 / ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 / на користь ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 / 1 050, 89 гр. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його отримання.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено 16 вересня 2020 року.

Суддя Л .А. Шереметьєва