КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа 760/1808/16-ц Головуючий у І інстанції - Кушнір С.І.
апеляційне провадження №22-ц/824/4842/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Сушко Л.П., Сліпченка О.І.,

за участю секретаря Линок В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 24 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Міністерство юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бровченко Марина Олександрівна, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги за законом, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом та стягнення коштів,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 29.01.2016 р. звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання спадкоємцем четвертої черги за законом, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом та стягнення коштів, в якому, з урахуванням поданої 10.02.2016 р. на виконання вимог ухвали суду від 04.02.2016 р. про залишення позовної заяви без руху, позовної заяви в новій редакції просила: встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ; визнати ОСОБА_1 спадкоємцем четвертої черги за законом за померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ; визнати недійсними видані 20 листопада 2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бровченко Мариною Олександрівною на ім`я ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим №1289 на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 , свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим №1292 на гараж № НОМЕР_1 в обслуговуючому кооперативі АДРЕСА_4, свідоцтво про право на спадщину за законом за реєстровим №1295 на кошти (рухоме майно) вклади в ТВБВ № 10026/099 Філії-Головне управління по м. Києві та Київської області АТ Ощадбанк на рахунку НОМЕР_2 15210,21 грн., на рахунку № НОМЕР_3 1066,15 грн., на рахунку № НОМЕР_4 7633,31 грн., на рахунку № НОМЕР_10 88,97 грн., на рахунку № НОМЕР_5 95,32 грн., на рахунку № НОМЕР_6 4225,60 грн. та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 проведену на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20 листопада 2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бровченко Мариною Олександрівною на ім`я ОСОБА_2 за реєстровим номером 1289, та державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на гараж № НОМЕР_1 в обслуговуючому кооперативі АДРЕСА_4 проведену на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20 листопада 2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бровченко Мариною Олександрівною на ім`я ОСОБА_2 за реєстровим номером 1292; визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на гараж № НОМЕР_1 в обслуговуючому кооперативі АДРЕСА_4, в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на кошти (рухоме майно) вклади в ТВБВ № 10026/099 Філії-Головне управління по м. Києві та Київській області АТ Ощадбанк на рахунку НОМЕР_2 15210,21 грн., на рахунку № НОМЕР_3 1066,15 грн., на рахунку № НОМЕР_4 7633,31 грн., на рахунку НОМЕР_11 10588,97 грн., на рахунку № НОМЕР_5 95,32 грн., на рахунку № НОМЕР_6 4225,60 грн., в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 28319,56 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києва від 24 жовтня 2019 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, вважає, що рішення не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості, оскільки внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, обставини, які мають значення для справи, судом встановлено неповно, необ`єктивно та неправильно, висновки викладені в рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору, та відповідно до ст.. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що рішення суду не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, щодо законності та обґрунтованості, оскільки внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, які мають значення для справи, судом встановлено неповно , не об`єктивно та неправильно . Висновки викладені в рішенні суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення спору, та відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

Вказує, що судом першої інстанції не вірно встановлено обставини проживання позивача ОСОБА_1 з померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини.

В порушення приписів ст..ст. 89,263 ЦПК України суд необґрунтовано не прийняв до уваги надані позивачем письмові докази на підтвердження обставин ведення позивачем протягом 2006-2013 років спільного господарства з ОСОБА_4 під час проживання в квартирі АДРЕСА_1 , а саме замовлення позивачем вхідних металевих дверей в квартиру, придбаних позивачем в квартиру меблів та побутової техніки, а також придбання позивачем ліків для ОСОБА_4 .

Вказує, що Положенням про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 року №13 не передбачено зазначення в товарних чи фіскальних чеках особи покупця. Таким чином, суб`єкти господарювання можуть видавати товарні чеки довільної форми. А отже суд першої інстанції не прийнявши до уваги товарні чеки на придбання медикаментів оскільки вони не містять інформації про особу покупця не є вірні.

Також зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки показам свідків, які показали, що позивач з 2006 року постійно проживала з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 однією сім`єю.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки показам свідків зі сторони відповідача ОСОБА_2 (відповідача), її дочки ОСОБА_6 , її племінника ОСОБА_7 , ОСОБА_8 поза увагою суду залишилися ті обставини що ці свідки в основному є родичами та зацікавленими особами, всі вони не спростовують факту проживання ОСОБА_1 за відповідною адресою у відповідний період часу, оскільки жоден із них не залишався у квартирі з ночівлею, бували там рідко, що унеможливлює їх повну обізнаність про повідомлені ними обставини, крім того їх покази протирічать один одному, й здебільшого є показами з чужих слів, не підтвердженими матеріалами справи та показами інших свідків.

Суд першої інстанції належним чином не перевірив обставин проживання однією сім`єю позивача с ОСОБА_4 однією сім`єю протягом більше п`яти років до часу відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_2 , на які позивач посилалася в обґрунтування своїх вимог, допустив однобічність, неповноту, необ`єкгивність та упередженість у дослідженні доказів, та не надав належного мотивування доводам позивача, що є бов`язковим елементом справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

За таких обставин вважає, що заявлений позов є повністю доведеним та обгрунтованим, а тому підлягає задоволенню, однак судом першої інстанції внаслідок порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права ухвалено незаконне та необгрунтоване судове рішення, яке має йти скасоване з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.10.1993 № НОМЕР_7 , виданого Органом приватизації Жовтневої районної держадміністрації м. Києва, ОСОБА_4 та ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності в рівних долях належала квартира загальною площею 61,62 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

30.10.2007 р. П`ятою Київською державною нотаріальною конторою за № 8-2026 посвідчено заповіт ОСОБА_10 , відповідно до якого спадкоємцями 1/2 належної їй частини квартири, зазначено ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на 1/2 частку спадщини кожен (тобто на 1/4 частини квартири ).

Згідно даних свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві 14.10.2010 р., ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно договору дарування від 06 вересня 2011 р., посвідченого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В., за реєстровим № 8-2362, укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_1 (позивач), остання отримала у дар 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 був іншим співвласником 3/4 частини квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 жовтня 1993 року № НОМЕР_7 та на підставі свідоцтва про право власності за заповітом, виданого 12 квітня 2011 року П`ятою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-918, після смерті ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_9 , виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві 19.01.2014 р .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається з наступного майна:

- 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 ;

- гараж № НОМЕР_1 в обслуговуючому кооперативі АДРЕСА_4;

- грошові вклади в ТВБВ № 10026/099 Філії-Головне управління по м. Києві та Київській області АТ Ощадбанк на загальну суму 28319,56 грн.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 за життя було складено заповіт, посвідчений 23.03.2012 р. П`ятою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-339.

Відповідно до Заповіту, посвідченого 23.03.2012 р. П`ятою Київською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 5-339, померлий ОСОБА_4 заповів на ім`я ОСОБА_2 , 1/2 частину від належних йому на праві власності 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду від 16 жовтня 2014 p. встановлено факт родинного зв`язку між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який є троюрідним братом ОСОБА_2 , для прийняття спадщини за законом п`ятої черги спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4

20 листопада 2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бровченко Мариною Олександрівною видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/8 частин квартири АДРЕСА_1 , реєстровий №1286.

20 листопада 2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бровченко Мариною Олександрівною видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на 3/8 частин квартири АДРЕСА_1 , реєстровий №1289.

20 листопада 2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бровченко Мариною Олександрівною видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на гараж № НОМЕР_1 в АДРЕСА_5, реєстровий №1292.

20 листопада 2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бровченко Мариною Олександрівною видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади АТ «Ощадбанк», в ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та в ПАТ «Брокбізнесбанк», реєстровий №1295.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи №1/2014, заведеної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бровченко М.О., після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Міністерство юстиції України в особі ГТУЮ у м. Києві, приватний нотаріус КМНО Бровченко М.О., ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , визнання спадкоємцем четвертої черги за законом, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом та стягнення коштів, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що протягом 8 років (починаючи з червня 2006 р.) вона постійно проживала в квартирі АДРЕСА_1 , разом з бабусею ОСОБА_13 та дідусем ОСОБА_14 , а після смерті бабусі ІНФОРМАЦІЯ_3 , - з дідусем ОСОБА_14 однією сім`єю, як їх онука. У зв`язку з чим просить, зокрема, встановити факт її постійного проживання з ОСОБА_14 однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини та визнати її спадкоємцем ОСОБА_11 четвертої черги за законом.

Таким чином, предметом доказування у рамках цієї справи є 5-річний строк перед відкриттям спадщини. Відповідно для визнання спадкоємцем четвертої черги за законом ОСОБА_1 повинна довести своє спільне проживання з ОСОБА_14 як членів сім`ї з січня 2009 р. по січень 2014 р.

Метою встановлення факту проживання однією сім`єю позивача ОСОБА_1 з ОСОБА_4 , є необхідність для отримання спадщини, оскільки визнання факту проживання вказаних осіб однією сім`єю не менше п`яти років до дня відкриття спадщини автоматично призводить до визнання позивача спадкоємцем четвертої черги відповідно до ст. 1264 ЦК України. Отже встановлення вказаного факту має визначені юридичні наслідки, що виражаються у отриманні статусу спадкоємця четвертої черги.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 11.10.2011 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 , та є власником 1/4 частини на підставі договору дарування від 06 вересня 2011 р., посвідченого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В.

Так, згідно наявної в матеріалах справи трудової книжки позивач до 30.06.2006 року навчалася в Державному університеті інформаційно-комунікаційних технологій.

З 01.11.2007 року по 30.09.2014 року позивач працювала в TOB «Хай Проджект». В особовій картці, оформленій в ТОВ «Хай Проджект» 16 квітня 2007 р., позивач вказувала свою домашню адресу: АДРЕСА_2 .

Також цю адресу, як свою домашню адресу, позивач зазначала в усіх договорах, які вона укладала як у зв`язку з виконанням своїх трудових обов`язків, так і договорів, які позивач укладала з банками, страховими компаніями та туристичними агенціями протягом 2007- 2013 років.

Із копій конвертів та вітальних листівок від 28.12.2006, 12.06.2007, 04.06.2008, 16.12.2010 років , вітальної листівки 2010 року, конвертів та відповідних листів від 10.09.2009, 09.06.2009, 12.04.2009, 20.08.2008, 20.08.2007, 20.04.2007, 06.04 2007 років, вбачається, що протягом 2006 - 2010 років позивач отримувала поштову кореспонденцію на адресу: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи та надані докази, дійшов вірного висновку, що жоден з доказів, наданих позивачем, не підтверджує факту постійного проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 протягом п`яти років до дня його смерті, участі у їх спільних витратах, спрямованих на забезпечення життя сім`ї, для якої характерним є також наявність взаємних прав та обов`язків.

Так, щодо копій товарних чеків на придбання медикаментів від 19.11.2013, 26.07.2013, 09.03.2013, 08.03.2013, 03.02.2013, 17.09.2012, 12.10.2012, 24.03.2011, 28.02.2011, 13.11.2010 років - то вони не містять інформації про особу покупця, а також відсутні підтвердження, що дані препарати вживав ОСОБА_4 , чи що вони були йому рекомендовані до вживання. На товарних чеках міститься відповідна печатка з назвою організації та розташуванням її в м. Вишгороді.

Товарний чек і накладна від 08.02.2010року про придбання та доставку за адресою: АДРЕСА_2 , розкладного дивану «Сканді», не є безперечним доказом ведення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 спільного господарства чи бюджету.

Надані позивачем копії виписок ПАТ «Банк Русский стандарт», договір на проведення рекламної компанії від 29.11.2013, кредитний договір зі страхуванням життя позичальника від 23.05.2011, договір на туристичне обслуговування з додатками від 15.03.2011, договір банківського мультивалютного рахунку від 13.09.2010, договір про розміщення реклами від 07.07.2009, договір на проведення рекламної компанії від 01.04.2008, кредитний договір від 16.06.2007, договір добровільного страхування життя від 16.06.2007, заява на укладення договору страхування від 16.12.2006, в яких стороною виступає ОСОБА_1 , та в яких вказується як адреса її проживання: кв. АДРЕСА_1 , жодним чином не доводять факту її проживання з ОСОБА_14 спільно як членів сім`ї.

Копії товарних чеків та гарантійних талонів на придбання пилососу (від 11.10.2006), комбайну та сковороди (від 22.12.2006, праски (від 30.08.2006) виходять за часові рамки предмета доказування, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги.

Копії товарних чеків та гарантійних талонів на придбання чайника, йогуртниці, ламп, біомасажера, м`ясорубки, подані на підтвердження ведення ОСОБА_1 з ОСОБА_14 спільного господарства та бюджету є сумнівними, оскільки дані документи не містять відомостей про особу покупця, виникає сумнів належності цих чеків саме позивачу.

При цьому, позивачем ОСОБА_1 не надано жодного доказу про те, що ці товари придбавались за рахунок коштів її з ОСОБА_14 спільного бюджету.

Також, не надано доказів, що зазначені речі купувались у квартиру АДРЕСА_1 , та доказів, що ОСОБА_15 ними користувався.

При цьому, з документів, наданих суду відповідачем, а саме копії квитанцій про оплату житлово- комунальних послуг за період часу з 2011 по 2014 роки, копії договору про надання послуг, про приєднання, актів встановлення приладів обліку ХВП та ГВД, акту звірки, вбачається, що всіма питаннями по утриманню квартири займався виключно ОСОБА_15 . Він здійснював платежі, особовий рахунок був відкритий на ім`я ОСОБА_11 .

В матеріалах справи міститься також копія заказу-наряду від 04.01.2011 року, яка свідчить, що замовником послуги з виготовлення та встановлення металевої двері у внутрішній кімнаті квартири був ОСОБА_15 .

В судовому засіданні суду першої інстанції також встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 було встановлено металеві вхідні двері, а через деякий час, 05.01.2011 року, на замовлення ОСОБА_11 встановлено металеві двері до його жилої кімнати.

Позивач стверджувала, що 2007 року особисто замовила встановлення металевих вхідних дверей, та надала в якості доказу копію комерційної пропозиції КМЗЗ №2 TOB «Київський монтажно - заготівельний завод № 2» від 04.07.2007 № 21/07.

Проте, це не є беззаперечним доказом, оскільки комерційна пропозиція не створює прав та обов`язків для сторін. Стверджуючи, що така угода була виконана, ОСОБА_1 , як замовник, не пред`явила суду копії документів про оплату послуги з виготовлення та встановлення дверей.

Таким чином, відсутні переконливі докази, що металеві вхідні двері, які на даний час стоять у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , встановленні КМЗЗ № 2 внаслідок прийняття вищезгаданої комерційної пропозиції.

До суду першої інстанції також було надано листи, які адресувались ОСОБА_16 та ОСОБА_4 , проте не надано жодної їх відповіді. Така одностороння з боку матері позивача переписка не може бути достатнім доказом для доведення обставин справи. Характер листів свідчить про наявність певних відносин у ОСОБА_12 з ОСОБА_13 , а не з ОСОБА_14 .

Так, допитана в судовому засіданні як свідок, позивач ОСОБА_1 суду пояснила, що ОСОБА_4 був її двоюрідним дідусем, а ОСОБА_5 - її двоюрідною бабусею. В 2001 - 2006 р.р. під час навчання в Університеті, вона декілька разів приїздила до бабусі ОСОБА_5 . У червні 2006 р. після закінчення навчання у Державному університеті інформаційно-комунікаційних технологій, вона залишилася жити та працювати в м. Києві. Оскільки власного житла вона не мала, то поселилася у кв. АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності в рівних долях її двоюрідній бабусі ОСОБА_5 та її чоловіку ОСОБА_4 , які прийняли її у свою сім`ю як рідну онуку. Після чого, вона постійно мешкала в квартирі разом з бабусею та дідусем. В 2007 р. вона встановила в квартирі вхідні двері та придбала побутову техніку. Кв. АДРЕСА_1 , вона завжди вказувала як свою домашню адресу. ІНФОРМАЦІЯ_3 бабуся ОСОБА_5 померла, після чого, вона почала проживати разом з дідусем ОСОБА_4 однією сім`єю. Після смерті бабусі, вони з дідусем ОСОБА_4 вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, проводили разом свята. Разом підтримували квартиру у належному для проживання стані, несли витрати на утримання квартири. В 2010 р. вона замінила у квартирі шпалери, зробила ремонт, придбала диван. Також вона купувала ліки для дідуся та замовила слуховий апарат. У квартирі АДРЕСА_1 , вона зареєстрована 11.10.2011 р . Також у квартирі зареєстрований її брат - ОСОБА_17 , з 14.03.2006 р.

Згідно договору дарування від 06.09.2014 року посвідченого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В., за реєстровим № 8-2362, її мати - ОСОБА_12 подарувала 1/4 частину квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Дідусь ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідача ОСОБА_2 вона знала, остання почала з`являтися у дідуся в квартирі з 2012 року приходила приблизно один раз на тиждень, та певний час вони проводили разом.

16.01.2014 року вона поїхала на свята провідати родину у с. Гоголів Броварського р-ну Київської області. До м. Києва планувала повернутись 19.01.2014 року.

19.01.2014 року їй зателефонувала ОСОБА_2 та повідомила, що дідусь помер. Всі витрати на поховання дідуся оплатила ОСОБА_2 .

Після смерті дідуся вона звернулася до приватного нотаріуса КМНО Бровченко М.О. з заявою про прийняття спадщини. Після чого, дізналася про наявність заповіту, складеного 23.03.2012 року ОСОБА_4 , яким останній заповів Ѕ частину квартири від належних йому ѕ частини, ОСОБА_2 . Даним заповітом все спадкове майно охоплено не було.

Аналізуючи пояснення сторін, свідків, дослідивши надані письмові докази, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що жоден з доказів, наданих позивачем не підтверджує факту постійного проживання та ведення спільного господарства позивача та ОСОБА_4 однією сім`єю протягом п`яти років до дня його смерті, участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життя сім`ї, для якої характерним є також наявність взаємних прав та обов`язків, інших ознак сім`ї, тощо.

Рахунки-виписки з банку, договір про проведення рекламної компанії, кредитний договір зі страхування життя позичальника, договір на туристичне обслуговування, договір про відкриття валютного рахунку та інші договори, стороною яких є позивач, і в яких позивач вказувала в якості адреси свого фактичного проживання адресу померлого ОСОБА_4 , жодним чином не підтверджують того, що позивач дійсно проживала за вказаною адресою під час укладення таких договорів та того, що позивач вела з ОСОБА_4 спільне господарство.

Надані позивачем копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 де платником вказаний ОСОБА_4 , лише підтверджують факт проведення оплати таких послуг, однак не підтверджують факту спільного проживання позивача з ОСОБА_4

Товарні чеки та гарантійні талони на праску, пилосос, сковорідку та комбайн засвідчують лише факт придбання та оплати даних товарів, та не підтверджують факту, що ці товари придбавалися позивачем за спільні кошти з ОСОБА_4 та спільно ними використовувалися.

Стосовно долучених позивачем копій аркушів медичної картки ОСОБА_10 , то вони ніяким чином не доводять факту спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_14 .

Разом з тим, в судовому засіданні суд першої інстанції встановлено, що наприкінці 2011 року ОСОБА_18 почала доглядати за ОСОБА_14 : готувала, прала, вела господарство, відвідувала лікарні.

Відповідач ОСОБА_2 займалася всіма питаннями, пов`язаними з похованням ОСОБА_4 , про що свідчать наступні документи: 1) фіскальний чек від 21.01.2014 , виданий РСС КП «Київський крематорій»; 2) рахунок від 21.01.2014 № 094, виданий кафе-баром «Америка» на суму 1883 грн. 20 коп.; 3) довідка про одержання праху померлого ОСОБА_4 , № 2.40158К, видана ритуальною службою СКП Київський крематорій, на суму 1627 грн. 50 коп.; замовником виступає ОСОБА_2 ; 4) товарний чек від 18.01.2014 на суму 1 300 грн. 00 коп.; 5) договір-замовлення від 18.01.2014 щодо організації та проведення поховання ОСОБА_4 , оформлений на ОСОБА_2 на суму 1567 грн. 00 коп.; 6) довідка про поховання померлого ОСОБА_4 на кладовищі м. Києва, видана ОСОБА_2 ; 7) додаток № 1 до договору- замовлення № 12.11788.3 на організацію та проведення поховання від 23.04.2014, виданий замовнику ОСОБА_2 на суму 112 грн. 13 коп.; 8) фіскальний чек № 9 від 23.04.2014 на суму 112 грн. 13 коп., виданий РССКП «СПЕЦКОМБІНАТ ПКПО».

Отже, позивачем не надано до суду належних доказів про те, що останній був членом сім`ї ОСОБА_1 в сенсі положень ст. 3 СК України.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов вірних висновків про відмову в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту проживання позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім`єю не менше як п`ять років до дня смерті останнього, та визнання позивача спадкоємцем четвертої черги, оскільки позивачем не надано суду належних, допустимих та достовірних доказів про наявність у неї з ОСОБА_4 сімейних стосунків, спільного сімейного господарства за період не менше п`яти років до смерті останнього.

Також колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції стосовно відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом та скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності в порядку спадкування за законом та стягнення коштів, є похідними від вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання позивача спадкоємцем четвертої черги.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону виходячи з наступного.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

За позицією Верховного Суду України, викладеною п. 21 Постанови Пленуму "Про судову практику у справах про спадкування" за N 7 від 30.05.2008 р., зазначено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Разом з тим, при застосуванні наведених приписів чинного законодавства слід враховувати, що у повсякденному житті може скластися правова ситуація, коли особи проживають разом, ведуть спільне господарство, ведуть спільний побут, набувають певних взаємних прав та обов`язків, притаманних сім`ї.

Частиною 2 ст. 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

З наведеного положення випливає одна з основних ознак сімейних відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Апелянт в обґрунтування вимог про скасування рішення суду першої інстанції зазначає, що суд першої інстанції не обгрунтовано не прийняв до уваги надані позивачем письмові докази на підтвердження позовних вимог.

Згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції було повно і всебічно з`ясовано обставини, на які Позивач посилався як на підставу своїх вимог.

Згідно рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24.10.2019 року у судовому засіданні були досліджені всі докази сторони Позивача та було надано їм обгрунтовану оцінку.

Як було встановлено судом, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.10.1993 року № НОМЕР_7 , виданого Органом приватизації Жовтневої районної держадміністрації м. Києва ОСОБА_4 та ОСОБА_19 на праві спільної сумісної власності в рівних долях належала квартира загальною площею 61,62 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

30.10.2007 року П`ятою Київською державною нотаріальною конторою за № 8-2026 посвідчено заповіт ОСОБА_10 , відповідно до якого спадкоємцями Ѕ належної їй частини квартири, зазначено ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на 1/2 частину спадщини кожен.

ОСОБА_19 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_8 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського РУЮ у м. Києві від 14.10.2010 року.

Згідно договору дарування від 06.09.2011 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. за реєстровим № 8-2362 укладеного між ОСОБА_12 та ОСОБА_1 остання отримала у дар % частину квартири АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_16 .

Таким чином всі події та стосунки були пов`язані саме з померлою ОСОБА_13 та матір`ю позивачки ОСОБА_12 , та не стосуються відносин між самим ОСОБА_20 та позивачкою ОСОБА_1 , про що судом неодноразово зазначалось в рішенні суду.

Також в апеляційній скарзі представник посилається на відносини між ОСОБА_13 з позивачкою ОСОБА_1 , які не стосуються предмету доказування, таким чином суд не брав їх до уваги, оскільки позовна заява розглядається в межах позовних вимог.

Щодо копій товарних чеків на придбання медикаментів від 19.11.2013, 26.07.2013, 09.03.2013, 08.03.2013, 03.02.2013, 17.09.2012, 12.10.2012, 24.03.2011, 28.02.2011 років на які посилався Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, суд першої інстанції посліпивши дані докази зазначив, що у них відсутні підтвердження, що дані препарати вживав ОСОБА_21 , чи що вони були йому рекомендовані до вживання. Відсутні будь-які рецепти, в яких було зазначено про те, що саме придбані ліки в товарних чеках саме належали померлому ОСОБА_22 .

Щодо наданих Позивачем копії виписок ПАТ «Банк Русский стандарт», договору на проведення рекламної компанії від 29.11.2013 року, кредитного договору із страхуванням життя позичальника від 23.05.2011 року, договору на туристичне обслуговування з додатками від договору банківського мультивалютного рахунку від 13.09.2010 року, договору про розміщення реклами від 07.07.2009 року, договору про проведення рекламної компанії від 01.04.2008 року, кредитного договору від 16.06.2007 року, договору добровільного страхування життя від 16.06.2007, заяви на укладення договору страхування від 16.12.2006 року, в яких стороною виступає Позивач, та в яких вказується як адреса її проживання: АДРЕСА_2 , на які посилався Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, суд першої інстанції дослідивши дані докази вірно зазначив, що вони жодним чином не доводять факту проживання Позивача з ОСОБА_20 спільно як членів сім`ї.

Щодо товарних чеків та гарантійних талонів на придбання пилососу (від 11.10.2006), комбайну та сковороди (від 22.12.2006), праски (від 30.08.2006), на які посилався Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, суд першої інстанції дослідивши дані докази вірно зазначив, що вони виходять за часові рамки предмету доказування, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги.

Щодо копій товарних чеків та гарантійних талонів на придбання чайника, йогуртниці, ламп, біомасажера, м`ясорубки, на які посилався Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, суд першої інстанції дослідивши дані докази зазначив, що вони є сумнівними адже Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що ці товари придбавалися за рахунок коштів Позивача з ОСОБА_23 спільного бюджету та не надано доказів на підтвердження, що зазначені речі купувалися саме у квартиру АДРЕСА_1 , та що ОСОБА_24 ними користувався.

Щодо листів які адресувалися ОСОБА_16 та ОСОБА_4 , на які посилався Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, Позивачем не було надано жодної відповіді на дані листи, що свідчить про односторонній характер переписки, по друге, характер листів свідчить про наявність певних відносин у ОСОБА_12 з ОСОБА_13 , а не з ОСОБА_20 .

Щодо листівки-привітання з Новим 2010 роком (т.1 а.с.86) то вона не може бути прийнята судом як допустимий доказ, адже не можливо встановити її походження, особу відправника, та Позивачем не було надано підтвердження направлення даної листівки адресату.

Суд першої інстанції за результатами аналізу пояснень сторін, свідків, дослідження наявних письмових доказів (Позивача та Відповідача), тобто виконавши вимоги 263, 264 ЦПК України, прийшов до вірного висновку про відсутність у наданих Позивачем доказах підтвердження факту постійного проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства Позивачем та ОСОБА_23 протягом п`яти років до дня його смерті, участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життя сім`ї, для якої характерним є також наявність взаємних прав та обов`язків, інших ознак сім`ї, тощо. З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Товарний чек та накладна від 08.02.2010 року про придбання та доставку за адресою: АДРЕСА_2 , розкладного дивану «Сканді», а також товарний чек від 19.07.2010 року про придбання шпалер та клею, на які посилався Позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не є беззаперечним доказом ведення ОСОБА_1 та ОСОБА_20 спільного господарства чи бюджету.

У судовому засіданні суду першої інстанції також було встановлено, що 08.02.2010 року було посвідчено заповіт ОСОБА_10 відповідно до якого спадкоємцем х/гчастки належної їй частини квартири тобто % від квартири) є ОСОБА_12 . Подія придбання шпалер та клею 19.07.2010 року припадає на проміжок часу коли ОСОБА_12 у період з 30.10.2007 року по 19.10.2010 року могла виконувати ремонт в кімнаті. Дана подія не є доказом спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_20 однією сім`єю та ведення спільного господарства.

Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_25 повідомила відому їй від ОСОБА_26 інформацію, що після складення ОСОБА_13 заповіту, ОСОБА_12 почала цікавитися житлом та пообіцяла зробити ремонт у кімнаті ОСОБА_10 .

Диван «Сканді» був придбаний у кімнату ОСОБА_10 , яка потім дісталася ОСОБА_12 та була передарована Позивачу ОСОБА_1 . Факт щодо місця розташування дивану Сканді» у квартирі у судовому засіданні у суді першої інстанції підтвердив свідок сторони Позивача - ОСОБА_17 .

Доведено, що вищезазначені покупки відповідали особистим інтересам Позивача, і ніяким чином не були пов`язані з ОСОБА_14 .

Щодо комерційної пропозиції КМЗЗ №2 ТОВ «Київський монтажно-заготівельний завод №2» від 04.07.2007 №21/07 на яку посилається Позивач в обґрунтування своїх позовних вимого, варто зазначити наступне. Позивач стверджує, що 2007 року особисто замовила встановлення зазначених сталевих вхідних дверей.

Комерційна пропозиція КМЗЗ №2 ТОВ «Київський монтажно-заготівельний завод №2від 04.07.2007 №21/07 не є беззаперечним доказом, оскільки комерційна пропозиція не створює прав та обов`язків для сторін. Стверджуючи, що така угода була виконана, ОСОБА_27 як замовник не надала суду першої інстанції доказ про оплату послуг з виготовлення та встановлення дверей.

Переконливі докази, що металеві вхідні двері, які наданий час стоять у квартирі АДРЕСА_3 , встановленні КМЗЗ №2 ТОВ «Київський монтажно-заготівельний завод №2» саме на замовлення ОСОБА_1 по зазначеній є гнійній пропозиції, - відсутні.

Критично ставиться колегія суддів і до доводів апеляційної скарги стосовно додатку №5 до апеляційної скарги на яких апелянт посилається як на достовірну та повну роздруківку показів свідків у зв`язку з наступним.

Згідно ч. 15 ст. 7 ЦПК України, офіційним записом судового засідання є лише технічний запис, здійснений судом у порядку, передбаченому цим Кодексом.

У додатку №5 до апеляційної скарги міститься транскрипція виконана організацією: Команда «Втекст», найменування якої відсутнє в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на замовлення ОСОБА_1 , на 37 аркушах на яких за твердженнями апелянта містяться покази свідків по цивільній справі №760/1808/16-ц.

Навіть найточніша фонетична транскрипція (транскрибування) завжди є лише допоміжним інструментом, оскільки вона неспроможна передати все багатство артикуляційних і акустичних відтінків, притаманних живому мовленню, тому вона не може замінити фіксацію мовлення засобами інструментальної фонетики (Сучасна українська літературна мова: Лексикологія. Фонетика: підручник / А.К. Мойсієнко, О.В. Бас-Кононенко , В.В. Бондаренко та ін. - К. : Знання, 2010. - 270 с.).

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно п. 1 ст. 2 ст. 76 ЦПК України, ці дані встановлюються, серед іншого, письмовими доказами як засобом доказування.

Згідно ч. 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення

спору.

Згідно ч. 2 ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії.

Згідно п. 5.27. Вимог до оформлення документів ДСТУ 4163-2003 затверджених Наказом Держспоживстандарту України 07.04.2003 №55, відмітка про засвідчення копії і документа складають зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути стверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач (апелянт) на підтвердження обставин справи як засіб доказування надав до суду копії (т. 1 а.с.9-37), які не були засвідчені належним чином та які з огляду на положення вищенаведених правових норм не можуть уважатися письмовими доказами.

А ,отже додатки до позовної заяви від 29.01.2016 року на які Позивач (апелянт) посилається в обґрунтування своїх вимог з огляду на положення ст. ст.76, 78, 95 ЦПК України та з огляду на положення Вимог до оформлення документів ДСТУ 4163-2003, - не є допустимими доказами.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м.Києва від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Л.П. Сушко

О.І. Сліпченко