ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1949/20 Справа № 215/1562/19 Суддя у 1-й інстанції - Науменко Я. О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 215/1562/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - Криворізький ботанічний сад Національної академії наук України,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 жовтня 2019 року, яке ухвалено суддею Науменком Я.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 22 жовтняа 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Криворізького ботанічного саду Національної академії наук України (надалі - Криворізький ботанічний сад НАН України) про стягнення компенсації за додаткову соціальну відпустку, середнього заробітку за весь час затримки.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працювала у Криворізькому ботанічному саду НАН України на посаді бухгалтера з 17.11.2016 року.

Наказом від 12.06.2018 року № 38/к позивачку звільнено за власним бажанням на підставі її особистої заяви.

Остаточний розрахунок проведено 13.06.2019 року, у зв`язку із тим, що вона у період з 08.06.2018 року по 12.06.2018 року перебувала на лікарняному. У суму виплат заробітної плати при звільненні, яку було здійснено за видатковим касовим ордером від 13.06.2018 року № 14 входить: заробітна плата за період роботи з 01.06.2018 року по 08.06.2018 року у сумі 1 137 грн. 46 коп.; оплата лікарняного листа з 08.06.2018 року по 12.06.2018 року у сумі 569 грн. 25 коп.; компенсація за невикористану щорічну основну відпустку в кількості 30 календарних днів у розмірі 4 553 грн. 39 коп. Однак в дану виплату не була нарахована та не виплачена компенсація за невикористану додаткову соціальну відпустку, як «одинокій матері, яка виховує дитину без батька», хоча 12.06.2018 року нею було надано довідку зі школи про те, що батько дитини не бере участі у вихованні та навчанні дитини. Позивачка зазначає, що, на час звільнення, додаткову соціальну відпустку як одинокій матері, яка виховує дитину без батька, за 2018 рік вона не використала, що підтверджено довідкою адміністрації Криворізького ботанічного саду НАН України за № 349 від 04.12.2018 року, а на її запитання чому не враховано та не виплачено компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, як «одинокій матері, яка виховує дитину без батька», їй адміністрація повідомила, що вона не має права на дану пільгу.

Статус одинокої матері, яка виховує дитину без батька у зв`язку з розлученням, позивачка підтверджувала у 2017 році, надавши адміністрації Криворізького ботанічного саду НАН України необхідні документи, а саме: свідоцтво про народження дитини; свідоцтво про розірвання шлюбу; довідку з дошкільного закладу про те, що батько дитини не бере участі у вихованні та навчанні дитини. Відповідно до наказу від 17.10.2017 року № 72-в їй було надано додаткову соціальну відпустку на 10 календарних днів з 18.10.2017 року по 27.10.2017 року.

На підставі викладеного, позивачка вважає, їй безпідставно було відмовлено у виплаті компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку у 2018 році, а тому, уточнивши позовні вимоги, просила суд: стягнути з Криворізького ботанічного саду НАН України на її користь компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку у розмірі 1 517 грн. 80 коп. та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, який за підрахунком позивачки на час подання позову становить 51 150 грн. 60 коп., а також судові витрати у розмірі 768,40 грн.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 жовтня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті уточнених позовних вимог, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права та неврахування того, що відповідачу було до звільнення ОСОБА_1 надані документи, які підтверджують її статус, як жінки, яка виховує дитину без батька, та у 2017 році їй надавалась додаткова соціальна відпустка саме за цією пільгою.

При цьому, позивачка наголошує на тому, що 12.06.2018 року вона подала до відділу кадрів заяву про звільнення за власним бажанням, лікарняний лист та довідку з дошкільного закладу про те, що батько дитини не бере участь у навчанні та вихованні дитини, однак зареєстрована було лише заяву, ані лікарняний лист, ані довідка не були зареєстровані, однак відповідач надавав їх копії до суду та суд їх досліджував, а тому дійшов помилкового висновку щодо ненадання позивачкою таких документів до її звільнення. Про те, що довідка була зареєстрована у Журналі вхідної кореспонденції лише 13.06.2018 року позивачка дізналася після виникнення спору. Також, позивачка наголошує, що остаточний розрахунок з нею було проведено лише 13.06.2018 року, що свідчить про те, що у будь-якому разі, на момент проведення розрахунку, відповідачу було відомо про наявність у неї пільги, яка дає їй право на додаткову соціальну відпустку. Крім того, позивачка зазначає, що на законодавчому рівні взагалі відсутні норми, які б встановлювали порядок та строк надання документів на підтвердження статусу матері, яка виховує дитину сама, а оскільки нею такі документи надавалися у 2017 році та використовувалася соціальна відпустка, роботодавець достеменно був обізнаний про наявність пільги та був зобов`язаний при звільнення виплатити позивачці компенсацію за невикористану соціальну відпустку.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка, працюючи в Криворізькому ботанічному саду Національної академії наук України, у порушення вимог частини 2 статті 24 КЗпП України, не подавала до звільнення належних доказів на підтвердження того, що вона у 2018 році виховувала дитину без участі батька, а відповідач, як роботодавець, відповідно до положень статті 25 КЗпП України такі документи не вправі вимагати, відтак у роботодавця не було підстав нараховувати компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки при звільненні. При цьому, суд вважав, що навіть після звернення до суду, ОСОБА_1 належних і допустимих доказів того, що вона виховує дитину без участі батька не подала, а постановою Тернівського районного суду від 16.01.2019 року у справі №215/5887/18, яка залишена без змін постановою Дніпропетровського апеляційного суду від 11.03.2019 року, визначено, що статус ОСОБА_1 , як жінки, яка виховує дитину без батька є тимчасовим, оскільки батько може в будь-який час виявити бажання брати участь у вихованні дитини. Зважаючи на те, що в даній справі позовна вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки є похідною від позовної вимоги про стягнення компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, судом відмовлено й у задоволенні цих позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 17.11.2016 року була прийнята до Криворізького ботанічного саду НАН України на посаду бухгалтера на підставі особистої заяви та, відповідно до наказу від 16.11.2016 року № 50-к, з 15.11.2017 року була переведена на посаду провідного бухгалтера відділу бухгалтерії. 02.04.2018 року позивачка була переведена на посаду головного економіста (а.с.16-18).

В особовій картці працівника ОСОБА_1 в графі родинний стан зазначено: розлучена; син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 39).

ОСОБА_1 у 2017 році надала до адміністрації КБС НАН України свідоцтво про народження дитини, свідоцтво про розірвання шлюбу та довідку з дошкільного закладу про те, що батько дитини не бере участі у вихованні та навчанні дитини, у зв`язку з чим, відповідно до наказу від 17.10.2017 року № 72-в, ОСОБА_1 було надано додаткову соціальну відпустку на 10 календарних днів з 18.10.2017 року по 27.10.2017 року (а.с.39 - зворот).

12.06.2018 року ОСОБА_1 подала директорові КБС НАН України заяву про звільнення її з посади головного економіста з 12.06.2018 року, за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України по догляду за дитиною до 14 років, яка була зареєстрована за вх.№74 від 12.06.2018 року (а.с.51).

Згідно з наказом від 12.06.2019 року № 38/к, підписаного директором Криворізького ботанічного саду НАН України Коршиковим І.І. та начальником відділу кадрів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , головного економіста, звільнено 12.06.2018 року за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України по догляду за дитиною до досягнення нею 14 років. Підстава, заява ОСОБА_1 від 12.06.2018 року. Провести остаточний розрахунок з ОСОБА_1 та виплатити компенсацію за невикористану щорічну тарифну відпустку за період роботи з 17.11.2016 року по 12.06.2018 року у кількості 30 календарних днів. ОСОБА_1 з наказом ознайомлена 13.06.2018 року (а.с.19).

Відповідно до видаткового касового ордеру від 13.06.2018 року ОСОБА_1 отримала 3 665 грн. 48 коп. заробітної плати та компенсації за невикористану щорічну тарифну відпустку за період з 17.11.2016 року по 12.06.2018 року (а.с.61).

13.06.2018 року за вих.№229 ОСОБА_1 , начальником відділу кадрів Прокопенко В.В. КБС НАН України, було видано довідку про те, що вона, працюючи в КБС НАН України, не використала соціальну пільгову відпустку за період 2018 року (а.с. 50).

Спір виник з приводу наявності правових підстав для грошової компенсації ОСОБА_1 за всі дні невикористаної нею дні додаткової соціальної відпустки, як жінці, яка виховує дитину без батька, за 2018 рік.

Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до пункту 5 частини тринадцятої статті 10 Закону України «Про відпустки» щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надаються одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 9 Постанови від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.

При цьому, факт отримання чи неотримання аліментів не має значення для надання відпустки.

Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі й розлучена жінка, яка виховує дитину без батька).

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України).

Міністерством соціальної політики України в листі № 4053/0/14-15/8 від 24.03.2015 року роз`яснено, що зазначена відпустка є соціальною і надається в будь-який час календарного року, незалежно від відпрацьованого часу та часу народження дитини, до чи після. Але право на неї має лише жінка, яка працює. Тому реалізувати своє право на використання цієї відпустки вона може за умови, якщо на день початку відпустки має стаж роботи в рахунок року, за який просить надати їй відпустку, тривалістю хоча б один день.

Відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічне положення передбачено й статтею 24 Закону України «Про відпустки».

Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпусток та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

На виконання доручення Прем`єр-міністра України було дано роз`яснення стосовно неузгодженості деяких норм трудового законодавства листом Міністерства праці та соціальної політики України від 26 липня 2010 року №2650/0/10-10/13, яким встановлено наступне.

Оскільки пункт 5 частин тринадцятої статті 10 Закону України "Про відпустки" визначає одиноку матір як таку, що виховує дитину без батька, факт змісту (аліментів) для надання відпустки значення не має.

Відтак, право на додаткову відпустку мають наступні одинокі матері: жінка, яка не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, що виховує дитину без батька (у тому числі і розлучена жінка, що виховує дитину без батька).

Якщо жінка дійсно є самотньою матір`ю, тобто не перебуває в шлюбі і у свідоцтві про народження дитини відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблений в установленому порядку за її вказівкою, або вдовою, то вона має право на вищезгадану відпустку.

Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити жінці, що виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки.

Тому для підтвердження права на вказану відпустку в даному випадку працедавцеві має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений і засвідчений в установленому порядку документ, в якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.

Зокрема, такими документами, наприклад, можуть бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією або будь-якою іншою комісією, створеною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому із слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка з школи про те, що батько не бере участь у вихованні дитини (не спілкується з учителями, не забирає дитину додому, не бере участь у батьківських зборах) і т. п.

Для набуття права на таку відпустку працівник зобов`язаний подати роботодавцеві докази про наявність дитини, про те, що такий працівник є одинокою матір`ю та що така мати виховує дитину без участі батька. При цьому слід звернути увагу, що для надання пільг і гарантій, установлених трудовим законодавством щодо відпусток, факт утримання (аліменти) значення не має, бо в пункті 5 частини дванадцятої статті 10 Закону визначено одиноку матір як таку, яка без батька дитину лише виховує.

Положеннями частини 2 статті 24 КЗпП України обов`язок надання «інших документів» при влаштуванні на роботу покладений на працівника.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України одним з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Отже, з урахуванням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження доводів про те, що вона є одинокою матір`ю, яка виховує дитину без батька, ОСОБА_1 у 2017 році надала до адміністрації КБС НАН України свідоцтво про народження дитини, свідоцтво про розірвання шлюбу та довідку з дошкільного закладу про те, що батько дитини не бере участі у вихованні та навчанні дитини, у зв`язку з чим, відповідно до наказу від 17.10.2017 року № 72-в, ОСОБА_1 було надано додаткову соціальну відпустку на 10 календарних днів з 18.10.2017 року по 27.10.2017 року (а.с.39 зворот, 84).

Тобто, остання у встановленому порядку підтвердила свій статус жінки, яка виховує дитину без батька, і роботодавець КБС НАН України погодлився із таким статусом останньої, надавши їй додаткову соціальну відпустку на 10 календарних днів з 18.10.2017 року по 27.10.2017 року.

При цьому, твердження відповідача про те, що остання не підтвердила свій статус жінки, яка виховує дитину без батька, на 2018 рік, а тому не мала права на додаткову соціальну відпустку у 2018 році, є безпідставним, оскільки нормами чинного трудового Законодавства України не передбачено обов`язок такої жінки щороку підтверджувати такий статус.

При цьому, листом Міністерства праці та соціальної політики України від 30 травня 2015 року №193/13/123-14 «Щодо надання додаткової відпустки одинокій матері» роз`яснено, що роботодавець має право вимагати поновлення документів, які підтверджують статус працівниці, як жінки, яка виховує дитину без батька, один раз на рік.

Тобто, з аналізу наведеного слідує, що жінка, яка виховує дитину без батька, зобов`язана у порядку статті 24 КЗпП України самостійно надати роботодавцеві всі необхідні документи, які підтверджують її статус та надають право на додаткову соціальну відпустку, а роботодавець може вимагати від останньої щорічного підтвердження такого статусу.

Як слідує з матеріалів справи, позивачкою ОСОБА_1 було надано роботодавцеві КБС НАН України всі необхідні документи у 2017 році та останній не надав суду беззаперечних та переконливих доказів про те, що ним вимагалося від ОСОБА_1 надання аналогічних документів й у 2018 році та такі вимоги останньою не було виконано.

При цьому, як підтверджено матеріалами справи та не заперечується відповідачем, 13 червня 2018 року ОСОБА_1 надала роботодавцеві довідку № 76 від 29.05.2018 року Криворізької загальноосвітньої школи № 110 про те, що батько не приймає участі у вихованні дитини ОСОБА_2 , 2011 року народження (а.с. 85).

Зважаючи на те, що остаточний розрахунок з позивачкою ОСОБА_1 при звільненні було проведено лише 13 червня 2018 року, роботодавець достеменно знав про наявність у останньої права на додаткову соціальну відпустку та був зобов`язаний виплатити компенсацію за невикористану соціальну відпустку за 2018 рік.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та доводами відповідача про те, що Акт від 30.03.2018 року з підписом лише жительки будинку ОСОБА_4 , що дитина дійсно проживає з матір`ю за даною адресою, затверджений майстром та директором управляючої компанії «УЮТ-2011», в якому після підписання мешканцями будинку та затвердження УК «УЮТ-2011» дописано іншими чорнилами інформацію, що батько участі у вихованні дитини не приймає, є неналежним доказом у справі, однак для підтвердження статусу жінки, яка виховує дитину без батька достатньо довідки із освітнього закладу.

Доводи відповідача про те, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.08.2019 року позовну заяву Криворізького ботанічного саду Національної академії наук України до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування припису №ДН2241/261/АВ/П від 13.12.2018 року; постанови про накладення штрафу уповноваженими особами №№ДН2241/261/АВ/ІП ФС/876 від 26.12.2018 року, постанови про накладення штрафу уповноваженими особами №ДН2241/261/АВ/МГ-ФС/877 від 26.12.2018 року задоволено та, при дослідженні обставин справи, встановлено, що ОСОБА_1 не підтвердила факт наявності підстав для надання їй додаткової відпустки, як одинокій матері, за 2018 рік, оскільки не надавала відповідного рішення комісії з питань захисту прав дитини, рішення суду про позбавлення батьківських прав, ухвалу суду або постанов слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів, а також ухилення батька від їх сплати (а.с.97-101), колегією суддів не приймаються, оскільки за положеннями ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позивачкою ОСОБА_1 надано роботодавцю докази на підтвердження виховання нею дитини без батька, що підтверджує її статус жінки, яка виховує дитину без батька, та наявність, визначених ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки» підстав для нарахування їй компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, а тому заявлені позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористану соціальну відпустку за 2018 рік тривалістю 10 днів підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами відсутній спір щодо розміру середньоденного заробітку позивача для розрахунку компенсації за невикористану відпустку, а тому колегія суддів погоджується з тим, що сума компенсації за 10 днів невикористаної додаткової відпустки становить 1 517,80 грн., виходячи з наступного розрахунку: 151,78 грн. х 10 днів відпустки.

Згідно роз`яснень, викладених у п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивачки із займаної посади 12 червня 2018 року, відповідач Криворізький ботанічний сад НАН України не провів виплату позивачці всіх належних сум, а саме не виплатив компенсацію за 10 днів невикористаної соціальної відпустки.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється з виплат за попередні два місяці. Час, протягом якого працівник згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Як вбачається з матеріалів справи, середньоденний заробіток позивачки становить 282,60 грн.

Таким чином, з моменту звільнення ОСОБА_1 12 червня 2018 року по день ухвалення рішення у справі, тобто по сьогоднішній день 22 січня 2019 року, минуло 589 календарних днів, із яких робочими днями було б 403 дні.

Отже, колегія вважає, що розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку позивача складає 113 887,80 грн. (282,60 грн. х 403 днів).

За змістом абз. 2 п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Колегією суддів не встановлено обставин, які можуть бути підставою для застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Так, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу; розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника; обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості; дії відповідача щодо її виплати (постанова Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду (постанова Верховного Суду України від 13 березня 2017 року, справа № 205/4041/14-ц).

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами відсутній спір щодо розміру сум, які належали до виплати працівникові при звільненні.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини встановлює, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, "правомірні (законні) очікування" - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, хто є носіями відповідного права.

Враховуючи вищевикладений аналіз висновків Європейського суду з прав людини, апеляційний суд доходить до висновку, що несплата роботодавцем належних позивачці гарантованих виплат при звільненні, є втручанням у визначений майновий інтерес працівника в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Беручи до уваги сукупність зібраних доказів, суд дійшов впевненого висновку про порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з неправомірною тривалою бездіяльністю саме відповідача та відсутністю жодних винних дій позивача. До того ж в розумінні дії Конвенції і встановлених обставин у даній конкретній справі виявлено, що правомірні очікування позивача порушені, що підпадає під дію статті 1 Першого Протоколу, тобто підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні відсутні.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно п.2 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по справі про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 920,40 грн. (768,40 грн. + 1 152,00 грн.), що відповідає розміру встановленому Законом України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 жовтня 2019 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Криворізького ботанічного саду Національної академії наук України про стягнення компенсації за додаткову соціальну відпустку, середнього заробітку за весь час затримки задовольнити.

Стягнути з Криворізького ботанічного саду Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку у розмірі 1 517 (одна тисяча п`ятсот сімнадцять) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Стягнути з Криворізького ботанічного саду Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 червня 2018 ркоу по 22 січня 2019 ркоу у розмірі 113 887 (сто тринадцять тисяч вісімсот вісімдесят сім) гривень 80 (вісімдесят) копійок.

Стягнути з Криворізького ботанічного саду Національної академії наук України на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 920 (одна тисяча дев`ятсот двадцять) гривня 40 (сорок) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Повне судове рішення складено 22 січня 2020 року.

Головуючий:

Судді: