Справа № 297/2026/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого Гал Л. Л.,

при секретарі Адамчо К.С.,

з участю представника позивача за ордером - адвоката ОСОБА_14., відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_1 за ордером - адвоката Муріна О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( ОСОБА_4 ) про захист честі, гідності та ділової репутації,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_5 звернувся в Берегівський районний суд Закарпатської області із позовною заявою до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому просить зобов`язати відповідачів спростувати поширену неправдиву інформацію щодо нього в мережі Інтернет та видалити таку.

Позов мотивований тим, що позивач є особою, яка здійснює підприємницьку діяльність, інвестиційне фінансування у різні сфери життєдіяльності регіону, та в результаті якої створюються робочі місця для жителів міста Берегове та Берегівського району, сплачуються встановлені законодавством України податки та збори. Однак відповідачами, які є чоловіком та дружиною, неодноразово вчинялись дії, результатами яких було приниження його честі, гідності та ділової репутації. Позивачу стало відомо про систематичне поширення щодо нього відповідачами недостовірної інформації шляхом розміщення такої інформації в мережі Інтернет, в соціальній мережі «Фейсбук», та на веб-сайті «Ютуб», вільний доступ до якої має необмежена кількість осіб. Зазначене підтверджується доданими до позову скрін-шотами з вказаних джерел інформації. Позивач вказує на те, що зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності та це обґрунтовується вимогами чинного законодавства, а також правовими висновками Верховного Суду.

При цьому, позивач посилається на п. 15 Постанови Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», а також на норми ст. 47-1 Закону України «Про інформацію».

Позивач вважає, що інформація, поширювана щодо нього відповідачами має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення ним, позивачем, вимог чинного законодавства України та прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики тощо, та такою, що на його переконання, порушує його немайнові права, не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідачів. Поширення окресленої інформації порушує немайнові права позивача, честь, гідність та ділову репутацію і свідчить про принизливе ставлення відповідачів до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи - приниження його гідності. Також поширенням вказаної інформації відповідачі створили негативну соціальну оцінку його особи в очах оточуючих, порушивши його честь.

Отже, позивач ОСОБА_6 вважає, що поширенням недостовірної інформації щодо нього відповідачами завдано шкоди його немайновим інтересам, порушено його гідність, честь та ділову репутацію, у зв`язку з чим, просив ухвалити рішення, яким зобов`язати відповідачів вчинити дії по спростуванню поширеної щодо нього неправдивої інформації в мережі Інтернет (в тому числі на вебсайтах «Фейсбук» та «Ютуб»), а також по видаленню вказаної інформації з мережі Інтернет.

20.11.2019 року представником відповідачки ОСОБА_1 за ордером - Муріним О.С. був поданий відзив на позовну заяву, згідно якого вважає доводи позивача, викладені у позовній заяві необґрунтованими та безпідставними. Посилався на те, що згідно Конституції України громадяни мають право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - свій вибір, кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на свободу дотримання своїх поглядів, одержання і передання інформації та ідей без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Відповідно до положень статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З метою встановлення такої ознаки як «неправдивість», а також факту порушення немайнових прав позивача, в позові необхідно було зазначити конкретне твердження (фразу, цитату), висловлене (поширене) відповідачами; лише після цього можна встановити чи відповідають дійсності такі конкретизовані висловлювання, чи поширені вони саме відповідачами, чи посягають вони на честь та гідність позивача. Натомість, позивач долучив до позовної заяви безліч скрін- шотів, на яких фігурують різні поширювачі, великі за змістом дописи (пости), серед яких є багато інформації, що не дає можливості встановити її характер: яке ж саме твердження є недостовірним та підлягає спростуванню, чи є відповідні судження оціночними або ні. Окрім цього, позивачем не проведено аналізу конкретних висловлювань, не надано будь-яких доказів невідповідності тієї чи іншої інформації дійним обставинам.

Представник відповідачки ОСОБА_1 вважає, що позовні вимоги, які сформульовані позивачем, через відсутність конкретизації того чи іншого висловлювання, є некоректними, а відтак не можуть підлягати до задоволення.

Крім того, у відзиві зазначено, що відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта. Необхідно звернути увагу суду на таку обставину, що доменне ім`я «Fасеbоок» є приватним доменним іменем другого рівня в домені «соm», який є загальним доменом верхнього рівня. Доменне ім`я «Facebook.com» не відноситься до українського сегменту Інтернет. Адреса Facebook не належить до адресного простору українського сегмента мережі Інтернет, адміністрування цих доменних імен в Україні не здійснюється. При цьому, позивач вважає, що належним відповідачем є власник персональної сторінки у соціальній інтернет мережі Fасеbоок з відповідним доменним ім`ям, а саме ОСОБА_1 .. Однак, вимог до власника соціальної інтернет мережі Fасеbоок, як до безпосереднього поширювача інформації, позивачем заявлено не було, що унеможливлює оцінку висловів відповідача у загальному контексті поширеної відносно позивача інформації (а.с. 39-42).

08.09.2020 року відповідачем ОСОБА_2 також був поданий відзив на позовну заяву, згідно якого вважає даний позов не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначає, що позовна заява мотивована тим, що неправдиву інформацію у мережі Fасеbоок опублікував саме відповідач - ОСОБА_7 . Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року роз`яснено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Відповідно до роз`яснень, наданих у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, вказано, що, згідно з положеннями ст.277 ЦК України та ст.12 ЦПК України, саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Однак у позові відсутні будь-які докази того, що саме він, ОСОБА_2 , розміщував цю інформацію, не описано в якій частині вона порочить честь чи гідність ОСОБА_8 . Він, відповідач, повністю заперечував, що поширював будь-яку неправдиву інформацію про позивача. Так, на підтвердження факту поширення інформації відповідачем, позивач надав лише копії роздруківок сторінки веб-сайту в мережі Fасеbоок. Позивач долучив до позовної заяви безліч скрін-шотів, на яких фігурують різні поширювачі, великі за змістом дописи (пости), серед яких є багато інформації, що не дає можливості встановити її характер: яке ж саме твердження є недостовірним та гідлягає спростуванню, чи є відповідні судження оціночними або ні. Окрім цього, позивачем не проведено аналізу конкретних висловлювань, не надано будь-яких доказів невідповідності тієї чи іншої інформації дійним обставинам. Надані позивачем скрін-шоти тексту поширеної інформації в соціальній мережі Fасеbоок не доводять факт її поширення саме відповідачем, оскільки будь-хто може зареєструватися у Fасеbоок під будь-яким іменем і додати будь-яке фото, завантажене із іншого акаунта. Реєстрація у соціальній мережі Fасеbоок є анонімною. Соціальна мережа Fасеbоок пропонує механізм підтвердження аккаунтів, проте скрін-шоти, на які посилається позивач, не містять такого підтвердження та доказів, що цей аккаунт створений ним, відповідачем, оскільки створити його могла будь-яка особа. За таких обставин, підстави покладення на відповідача відповідальності за поширення будь-якої інформації щодо позивача у соціальній мережі Fасеbоок відсутні. Обов`язок довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права (п. 18 постанови Пленуму) покладається на позивача (160-162).

Позивач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, його представником була подана заява, згідно про розгляд справи без участі позивача ОСОБА_6 (а.с. 126).

Представник позивача за ордером - ОСОБА_14. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_6 підтримав в повному обсязі та пояснив, що позивач ОСОБА_6 є підприємцем, здійснює інвестиційне фінансування у різні сфери життєдіяльності міста Берегове та Берегівського району. Однак відповідачі неодноразово поширювали неправдиві відомості про позивача у соціальних мережах, чим принизили його честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема відповідачі в мережі Інтернет та в соціальних мережах поширювали інформацію про те, що позивач ОСОБА_6 є корупціонером, злодієм, шахраєм, що є негативною інформацією та неправдивою.

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечила позовні вимоги ОСОБА_6 та пояснила, що на своїй сторінці в соціальних мережах вона не створювала інформацію про позивача із змістом, на який посилається позивач. Вона, ОСОБА_1 , поширювала інформацію із інших сторінок інших користувачів «Фейсбук», однак вона не пам`ятає кожне її поширення та зміст цих поширень, оскільки різного роду статті вона поширювала на протязі тривалого періоду часу.

Представник відповідачки ОСОБА_1 за ордером - ОСОБА_16 в судовому засіданні заперечив проти позову та пояснив, що позов при розгляді справ зазначеної категорії справ юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність чотирьох обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті, немайнові права. Для того, щоб встановити сукупність цих обставин необхідно встановити кожну фразу і цитату висловлене (поширене) відповідачами лише після цього можна встановити чи відповідають дійсності такі конкретизовані висловлювання, чи поширені вони саме відповідачами, чи посягають вони на честь та гідність позивача. Однак вказане позивачем не доведено.

Оскільки відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не була виконана ухвала про вненсення на депозитний рахунок суду попередньо (авансом) суму судових витрат пов`язаних з розглядом справи, а саме витрат пов`язаних із залученням перекладача із знанням італійської мови у справі для перекладу судового процесу та процесуальних документів, та відшкодування витрат, пов`язаних із явкою перекладача до суду, тому суд у відповідності ч. 3 ст. 135 ЦПК України відхилив клопотання позивачки ОСОБА_1 про залучення до участі у справі перекладача із знанням італійської мови (а.с. 150-155, 164).

Заслухавши пояснення представників сторін та вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_6 підставою для звернення до суду стало те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неодноразово вчиняли дії, які принижували його честь, гідність та ділову репутацію, шляхом поширення щодо нього недостовірної інформації розміщеної в мережі Інтернет, в соціальній мережі «Фейсбук», та на веб-сайті «Ютуб», вільний доступ до якої має необмежена кількість осіб.

Статтею 34 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Згідно ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 року, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Статтею 5 Закону України «Про інформацію» передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Стаття 30 вказаного Закону передбачає, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Так, наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Звертаючись до суду з позовом позивач зазначав, що відповідачі поширювали в Інтернеті, в соціальних мережах та на веб-сайті «Ютуб» недостовірну інформацію про позивача. На підтвердження позовних вимог позивач надав роздруковані скрін-шоти.

Так, досліджені судом фотокопії скрін-шотів із вказівної сторінки « ОСОБА_9 » містять мінімальну інформацію про позивача, так є плакат із написом «Вайс+Бобяк корупц» та є в тексті наступне речення «Сьогодні ввечері ми поїхали в сім`ю ОСОБА_10 , на жаль ще одна жертва ОСОБА_11 та нашого мера (якого я пам`ятаю як колишнього директора компанії Вайса «аквапарк» згаданої вище) та російській мові «Опять мерия ОСОБА_12 и опять протест против призвола мера ОСОБА_13 и его бізнес-партнера ОСОБА_11 » (а.с. 6,9,10,16).

Відповідачка ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечувала розміщення дописів інших осіб в мережі «Фейсбук», проте зазначила, що вона не пам`ятає, які саме дописи вона поширювала та чи була там взагалі інформація про позивача. Отже вона не визнала факт того, що поширювала щодо позивача ОСОБА_6 взагалі яку-небудь інформацію.

При цьому, в позовній заяві позивач ОСОБА_6 не вказує, яка конкретно інформація є недостовірною, яка поширювалася саме відповідачами, не зазначив конкретні твердження (фрази, цитати) відповідачів, якими була принижена його честь, гідність та ділова репутація. Не навів переконливих доказів того, що саме відповідачі були поширювачами відносно нього інформації.

Зміст самих позовних вимог ОСОБА_6 викладених у прохальній частині позовної заяви також не містить жодних конкретних посилань на те, яку саме інформацію чи висловлювання, поширену в зазначених публікаціях слід визнати недостовірною, такою, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію позивача та потребує спростування, і такі вимоги не були уточнені позивачем згідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України до початку першого судового засідання у справі, яке розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Пояснення представника позивача ОСОБА_14 дані в судовому засіданні про те, що відповідачі поширювали інформацію про позивача, що він є корупціонером, злодієм, шахраєм, суд не бере до уваги, позаяк вимогами цивільно-процесуального законодавства не передбачено усне уточнення позову, збільшення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Наведене підтверджує, що суд не повинен самостійно давати оцінки всьому тексту, долученого до позову скрін-шотів та встановлювати, що чи є в них висловлювання, що порушують права про захист, честі, гідності та ділової репутації позивача.

Крім того, згідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

При цьому, позивачем ОСОБА_6 не зазначається у позові та не ставиться питання про відповідальність власників веб-сайту, та соціальної мережі «Фейсбук» і каналу «Ютуб» про поширення оспорюваної інформації.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_6 є необґрунтованими, недоведеними, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 137, 139, 141, 263, 265, 352, 354, 355 ЦПК України,

рішив:

В задоволені позову ОСОБА_3 , мешканця АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податківНОМЕР_3, до ОСОБА_1 , мешканки АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , та ОСОБА_15 , мешканця АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана через Берегівський райсуд до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Л. Л. Гал