Справа № 159/697/20
Провадження № 2/159/481/20
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2020 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської обл. в складі:

головуючого - судді Логвинюк І. М.,

при секретарі судового засідання Щесюк Н.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ковелі Волинської обл. цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

Позивач 14.02.20 р. звернулась до суду з вказаним вище позовом, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у спірній квартирі, власницею якої вона є, проживає вона з дочкою - ОСОБА_3 , де значиться також проживаючим, однак, фактично не проживає її колишній чоловік - відповідач у справі. Сторони уклали шлюб 12.08.01 р., ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась спільна дитина - дочка ОСОБА_3 .. За рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської області від 22.05.17 р. шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач добровільно виїхав на проживання до своєї матері у с. Грабове Старовижівського району Волинської області. Зберіганням та використанням їх квартири займається лише вона. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням добровільно знятись з реєстрації у її спірній квартирі, однак, безрезультатно. Крім того відповідач вчиняє насильство у її сім`ї, за що його було притягнуто до адмінвідповідальності. У зв`язку з наведеним вище вона не має змоги у повній мірі реалізувати свої права як співвласник майна. Покликаючись на ст. 41 Конституції України, ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ст. 319, ч. 1 ст. 321, ст. ст. 379, 383, 391, 405. ч. 2 ст. 15, ст. 16 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зазначає, що відповідач втратив право користування вказаною вище квартирою у зв`язку з тривалою - понад 2 р. - відсутністю за місцем реєстрації місця свого проживання без поважної причини. Тому просить позов задовольнити.

За ухвалою судді від 02.04.20 р. було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного (усного) провадження.

Копію вказаної вище ухвали суду, копію позовної заяви та доданих до неї документів відповідачеві було судом надіслано у встановленому законом порядку.

За станом на 09.09.20 р. відповідач відзиву на позовну заяву до суду не подав.

У судовому засіданні 16.07.20 р. позивач та її представник - адвокат позов, кожен зокрема, підтримали з підстав, наведених у позовній заяві. Просять позов задовольнити. Позивач додатково пояснила, що відповідача вона бачила востаннє навесні 2019 р.. Він вчиняв домашнє насильство, вказане нею у позовній заяві, як колишній член її сім`ї, прийшовши до неї по місцю її проживання на нетривалий час. За це відповідач був притягнутий до адмінвідповідальності. Спірна квартира, в дійсності, не є спільною власністю сторін. Майна відповідача, крім станка, по місцю розташування спірного житла немає. Зі слів матері відповідача, останній деякий час був на заробітках.

Надалі позивач та її представник - адвокат просили справу розглядати у їх відсутності, зазначивши, що просять позов задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належно повідомлений. Про причини неявки суду не повідомив.

На думку суду, розгляд справи по суті можливий у відсутності осіб, які не з"явились.

Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника - адвоката, показання свідків, проаналізувавши доводи позивача та ті норми законодавства, на які вона покликається, дослідивши письмові докази, надані суду, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підставні та підлягають до повного задоволення.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так як слідує з копії реєстраційного посвідчення від 19.02.99 р., позивач як ОСОБА_1 є власницею 33/100 часток АДРЕСА_1 , за договором дарування від 09.02.99 р..

Та обставина, що сторони перебували у шлюбі між собою з 12.08.01 р., що був розірваний за рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської області від 22.05.17 р., стверджується копією виписки з рішення суду у справі № 159/27/17 провадження № 2/159/259/17 за позовом ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ) до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Відповідно до копії аркушів будинкової книги на АДРЕСА_1 , відповідач значиться проживаючим за вказаною вище адресою з 25.12.01 р..

Листом Ковельського ВП ГУ НП у Волинській області № 41/56/01 - 2020 від 09.01.20 р. стверджується та обставина, що позивач у розглядуваній справі 15.04.19 р. зверталась до поліції з приводу неправомірних, як вона вважала, дій відповідача у сараї, зазначаючи, що спільно сторони не проживають.

Як показала суду 16.07.20 р. свідок ОСОБА_6 , вона проживає у с. Грабовому Старовижівського району Волинської області. Позивач є сестрою її чоловіка. Відповідача знає. Стосунки зі сторонами нормальні. За станом здоров`я вона тричі на тиждень прибуває у м. Ковель Волинської області та навідується до позивача додому і там очікує часу відправки автобуса, а часом - ночує. Там відповідача вона, однак, не бачила з, орієнтовно, осені 2017 р.. Вона почала частіше його зустрічати у с. Грабовому Старовижівського району Волинської області.

Свідок ОСОБА_7 16.07.20 р. суду показала, що вона працює разом з позивачем у школі і часто приходить до неї, проживає неподалік. Відповідача знає як чоловіка своєї колеги. З осені 2017 р. вона часто бувала вдома у позивача і чоловіка її там не бачила. Речей чоловіка позивача у тих приміщеннях, ден вона буває, вона там також не бачила. Позивач казала їй також, що відповідач був на заробітках.

Аналізуючи показання доводів позивача у сукупності із показаннями свідків, суд враховує, що, належно стверджено ту обставину, що відповідач як такий, що значиться проживаючим у спірній квартирі, разом з тим, квартирою не користується більше року.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Держава гарантує можливість стабільного користування житлом, недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

Право користування житловим приміщенням, в силу ст. 405 ЦК України, зберігається за членами сім`ї (в т. ч. колишніми) власника жилого приміщення у їх відсутність.

За змістом зазначених вище норм матеріального права, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які є та які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь - який час.

Суд враховує, що тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати один рік.

Відповідач, будучи зареєстрованим проживаючим у спірній квартирі, разом з тим, фактично, у ній не проживає понад рік.

Суд враховує, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила одного року.

Свідки ствердили, що відповідача у спірній квартирі не бачили проживаючим більше року.

Доказів того, що відповідач прибував у спірну квартиру на протязі року ля проживання, що переривало б час відліку його відсутності, у розпорядженні суду немає.

Таким чином в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач зареєстрований у спірній квартири, власником якої є позивач. Він тривалий час - понад рік - не проживає без поважних причин у спірній квартирі.

А тому суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування житловою площею у вказаній вище квартирі.

Доказів чи доводів протилежного відповідачем до суду не подано.

Тому позов слід задовольнити.

З відповідача на користь позивача підлягають стягненню всі, понесені ним судові витрати у справі у повному обсязі.

На підставі наведеного, Керуючись ст. ст. 2, 12, 13, 76, 77, 80 - 82, 89, 141, 209, 223, 263 - 265, п. 9 ст. 1 розд. ХIII «Прикінцеві положення» ЦПК України, ст. ст. ч. 2 ст. 405, ст. ст. 391, ч. 1 ст. 383 ЦК України, ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840 (вісімсот сорок) грн, 80 коп. судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і. н. НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

представник позивача - адвокат Клімук Олександр Сергійович, адреса: АДРЕСА_4 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і. н. НОМЕР_3 , паспорт серії НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Головуючий:І. М. Логвинюк