ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 вересня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 732/123/20

Головуючий у першій інстанції - Карпинська Н. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/974/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Шитченко Н.В.,

сторони: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредит ТуЮ», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АВАНСАР»,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 27 травня 2020 року (місце ухвалення - м. Городня, дата складання повного тексту - 27.05.2020) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредит Ту Ю», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АВАНСАР» про визнання недійсним договору фінансового кредиту,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року адвокат Слєпченко С.А., який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Кредит Ту Ю», ТОВ «Фінансова компанія «АВАНСАР» про визнання недійсним договору фінансового кредиту. В обгрунтування позову посилався на те, що 29.08.2017 між ОСОБА_2 та ТОВ «Кредит Ту Ю» було укладено Договір фінансового кредиту № 929 за яким ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 10000 грн строком на 36 місяців.

Позивач зазначає, що у договір відповідач включив положення, які відповідно до ст.ст. 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки відсоток за користування кредитом суттєво збільшився, є дисбаланс зарахування відсотків, інших платежів та тіла кредиту, що ставить її як позичальника у тяжке, несправедливе становище, графік погашення кредиту складений недбало, які суми на які рахунки зараховувалися невідомо, що також є несправедливим відносно споживача, оскільки кредитор надав собі право проводити зарахування на рахунки на власний розсуд. Умови кредитного договору є несправедливими, а тому суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, та є підставою для визнання такого договору недійсним.

В позові представник позивача посилається, що під час підписання договору фінансового кредиту позичальник взагалі, не читала ні договір, ні правила кредитування цієї фінансової установи. Вона просто прийшла в магазин «Континент» в м. Городня оскільки почула, що там дають позику під невеликі проценти. Позивач навіть не знала точної назви фінансової установи з якою вона уклала договір. В магазині «Континент» знаходяться представники декількох фінансових установ. Позивач наголошує, що її не знайомили з правилами кредитування, не повідомили про те, що за обслуговування кредиту вона повинна сплатити його четверту частину, як комісію.

Оригінал Договору фінансового кредиту вона не отримувала, а отримала лише його копію, яку роздрукувала представник банку. Також, позивач зауважує, що місцем укладання спірного паровичну є м. Городня, а не м Київ оскільки договір було підписано в магазині «Континент» по АДРЕСА_1 .

На думку позивача кредитний інспектор, користуючись її необізнаністю та малограмотністю продав їй кредитний продукт, який є просто кабальним.

В позові позивач зазначає, що ОСОБА_1 декілька разів прострочила платежі за даним кредитним Договором через фінансові труднощі, але потім перекрила цю прострочку. На сьогодні ОСОБА_1 сплатила на користь TОB «Кредит ТУ Ю» 22835 грн.

Проте, на телефонний номер позичальника та її рідних дзвонять невідомі особи, які представляються або юридичним департаментом ТОВ «Кредит Ту Ю», або службою безпеки цієї компанії, або просто колекторами і погрожували та вимагали віддати суму боргу та погрожують фізичною розправою.

В обґрунтування позовних вимог посилається , що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну у витратах зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, це є підставою для визнання таких положень недійсними.

В позові позивач просить визнати недійсним Договір фінансового кредиту № 929 від 29.08.2017 укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Кредит ТУ Ю», за яким ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 10000 грн строком на 36 місяців.

Рішенням Городнянського районного суду від 27.05.2020 позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним п.1.3.2 Договору фінансового кредиту № 929 від 29.08.2017, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «КРЕДИТ ТУ Ю» в частині встановлення плати за обслуговування кредиту, відмовлено у задоволенні вимог позивача в частині визнання недійсним усього кредитного договору.

Рішення обґрунтовано тим, що кредитодавець у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію (паспорт споживчого кредиту). ОСОБА_5 особистими підписами засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредит коштів, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, таким чином підстав для визнання кредитного договору вцілому недійсним були відсутні. Разом з тим, оскільки позичальнику було встановлено плату за непрозоре поняття «обслуговування кредиту», яка фактично склала значну частину щомісячних платежів, а за законом обслуговування кредиту повинно відбуватися безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним. При цьому суд послався на ухвалу колегії Верховного Суду суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 583/3343/19 (61-22778ск19) від 01.04.2020.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_1 - Слєпченко С.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування наявності підстав для скасування рішенння суду першої інстанції скаржник посилається, що крім коштів в розмірі 10 000 грн, які надані кредитним договором укладеним між ОСОБА_1 та ТОВ «Кредит Ту Ю», приховано ще один кредит на суму 2232 грн, ця сума складає 23 % самого кредиту і скаржник здійснювала платежі по кредиту з урахуванням суми 12232 грн тривалий час. Той факт, що незаконно передбачені в договорі кредиту кошти складають значну частину від суми кредиту, суд до уваги не взяв. Саме тому, що ТОВ «Кредит Ту Ю» передбачив такий пункт у своєму кредитному договорі, який завідомо ставить позичальника у вкрай невигідне становище.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та копію апеляційної скарги ТОВ «Кредит Ту Ю» та ТОВ «Фінансова компанія «АВАНСАР» отримали 31.08.2020 та 02.09.2020 відповідно, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 112, 113).

10.09.2020 поштовою кореспонденцією на адресу суду апеляційної інстанції генеральний директор ТОВ «Кредит Ту Ю» Жихарцев В.В. направив письмові пояснення (судом зареєстровано 14.09.2020) проте, вказані пояснення не можуть бути прийняті до уваги судом апеляційної інстанції, оскільки в ухвалі апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було роз`яснено, що згідно з ч. 1 ст. 360 ЦПК України вони мають право подати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня отримання копії даної ухвали. До відзиву, який оформлюється відповідно до ч. 2 ст. 360 ЦПК України, слід додати докази надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Як вбачається, письмові пояснення ТОВ «Кредит Ту Ю» надані суду з порушення строку, встановленим судом, крім того, до пояснень не додано доказів надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, тому такі пояснення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції.

Від ТОВ «Фінансова компанія «АВАНСАР» відзив не надано.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги частково та скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог враховуючи наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, серед іншого, є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України).

Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Судом встановлено, що 29.08.2017 між ОСОБА_4 та ТОВ «КРЕДИТ ТУ Ю» був укладений Договір фінансового кредиту № 929 (а.с. 5).

Відповідно до п. 1.1 договору предметом Договору є надання Банком позичальникові разового кредиту у сумі десять тисяч гривень на споживчі потреби позичальника та на строк, зазначений у п.1.2 договору, тобто на 36 місяців, по 29.08.2020 (включно).

Згідно п.1.3 за користування кредитом позичальник сплачує проценти щомісячно за фіксованою процентною ставкою у розмірі 0,0001 % річних, починаючи з дня надання кредиту, згідно з п. 2.2 договору до повного погашення заборгованості за договором, щомісячно у розмірі, який розраховується як сума базових умов та змінної складової. Базові параметри складають: перші 4 місяці 3,9 % від суми кредиту, з 5 місяця 3,9 % від суми кредиту. Змінна складова, розмір якої затверджується відповідним рішенням кредитора за кожним кредитом окремо. Частина базових параметрів, як складової плати за обслуговування кредиту у розмірі перші 4 місяці 0,62 %, з 5 місяця 0,62 % від суми кредиту, сплачується авансом за весь строк кредитування в день надання кредиту шляхом збільшення розміру кредиту на суму такої плати та складає 2232 гривні.

Позивач в судовому засіданні пояснила, що суму кредиту 10000 гривень вона витратила на споживчі цілі - придбала холодильник та мікрохвильову піч.

Як вбачається з копії договору факторингу № 071019-1 від 07.10.2019 ТОВ «Кредит Ту Ю» відступив ТОВ «ФК «Авансар» права грошових вимог до фізичних осіб-позичальників перелік яких наведений у Додатку № 1 до цього Договору (а.с. 39-41, 44-45), в якому під номером 34 мається боржник ОСОБА_4 .

Згідно копії свідоцтва про шлюб від 04.06.2019 ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_7 , прізвище після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 (а.с. 4).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що кредитодавець у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію (паспорт споживчого кредиту). ОСОБА_5 особистими підписами засвідчила, що вона погодилася на отримання у кредитних коштів, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними, таким чином підстав для визнання кредитного договору вцілому недійсним були відсутні. Разом з тим, оскільки позичальнику було встановлено плату за непрозоре поняття «обслуговування кредиту», яка фактично склала значну частину щомісячних платежів, а за законом обслуговування кредиту повинно відбуватися безоплатно, вказаний пункт кредитного договору є несправедливим та підлягає визнанню недійсним. При цьому суд послався на ухвалу колегії Верховного Суду суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду № 583/3343/19 (61-22778ск19) від 01.04.2020.

Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, разом з тим висновок суду про задоволення вимог у частині визнання недійсним п.1.3.2 Договору фінансового кредиту № 929 від 29.08.2017, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «КРЕДИТ ТУ Ю», щодо встановлення плати за обслуговування кредиту не ґрунтується на матеріалах справи, та не відповідає вимогам чинного законодавства враховуючи наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша стаття 229 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечитьЗакону України «Про споживче кредитування».

За змістом статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту; споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі (частина друга статті 8 Закону України «Про споживче кредитування»).

Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору.

Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Постановою Національного банку України від 08.06.2017 N 49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність, «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача.

Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доведення факту ненадання відповідачем інформації про умови кредитування при укладенні спірного договору, разом з тим суд першої інстанції залишив поза увагою норми ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», враховуючи оформлення кредиту 29.08.2017, що підтверджується його підписом (а.с. 5).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що з вини фінансової установи позичальник не міг знати як до, так і на час підписання кредитного договору, наявності у нього прихованих умов, оскільки кредитор приховав від нього повну та достовірну інформацію про умови кредитування та реальну ціну фінансової послуги, які він мав би розуміти, підписуючи кредитний договір, спростовуються вищезазначеними обставинами.

Отже, матеріали справи та встановлені судом першої інстанції обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону. Тобто, доводи апеляційної скарги про недійсність умов кредитного договору з підстав заявлених в позовній заяві не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Встановлено, що 29.08.2017 між ОСОБА_4 та ТОВ «КРЕДИТ ТУ Ю» був укладений Договір фінансового кредиту № 929 (а.с. 5).

Згідно з пунктом 1.3.2 укладеного між сторонами договору позичальнику було встановлено плату за обслуговування кредиту, як суму базових параметрів.

Суд першоїі інстанції в обґрунтування наявності підстав для задоволення вимог частково послався, що оспорюваним пунктом 1.3.2 кредитного договору позичальнику фактично було встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий висновок суду першої інстанції не є обгрунтованим та спростовується матеріалами справи, а саме відповідно до п. 1.3.2 Договору фінансового кредиту № 929 передбачено плату за обслуговування кредиту з дня надання кредиту, згідно п. 2.2 цього Договору, до моменту повного погашення заборгованості за цим договором, щомісячно у розмірі, який розраховується як сума базових параметрів (умов) за змінною складовою, відповідно до п. 2.5.2 цього Договору.

Базові параметри (умови) за цим договором складають: перші 4 міс - 3,9 %, з 5-го місяця - 3% від початкової суми кредиту. Частина базових параметрів, як складової плати за обслуговування кредиту, у розмірі перні 4 місяці- 0,62 %, з 5-го місяця 0,62% від суми кредиту, зазначеної у п. 1.1 цього Договору, оплачується авансом за весь строк кредитування в день надання кредиту шляхом збільшення розміру на суму такої плати та складає 2232 грн. Порядок розрахунку та сплати базових параметрів, як складової плати за обслуговування, зазначаються у п. 2.5.2 цього договору. Розмір змінної складової затверджується відповідним рішенням кредитора за кожним кредитом окремо та зазначається у п. 2.5.2 цього Договору.

Проаналізувавши підстави звернення до суду, норми законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваного позивачем договору, слід дійти висновку, що стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування» (набрав чинності 10 червня 2017 року), на яку посилався позивач як на підставу задоволення позову, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки на момент укладення спірного договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню.

Тобто, вказані посилання заявника є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення правових норм, які регулюють спірні правовідносини, як і обставини, що п. 1.3.2 Кредитного договору встановлено плату за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування»..

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, які їх обґрунтовано спростовано судом першої інстанції.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт першийстатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

Виходячи із встановлених обставин справи та наданих сторонами доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, оцінених апеляційним судом в сукупності згідно приписів процесуального закону, колегія суддів доходить висновку, що позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог не надано, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи в частині задоволених вимог та з порушенням норм матеріального права, колегія суддів вважає за можливе враховуючи, що скаржник просить скасувати рішенння суду першої інстанції вцілому, апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення скасувати в частині задоволених вимог про визнання недійсним п.1.3.2 Договору фінансового кредиту № 929 від 29.08.2017, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «КРЕДИТ ТУ Ю», підлягає скасуванню, з постановленням судом апеляційної інстанції рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В іншній частині доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, були предметом дослідження судом першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам, які ґрунтуються на вимогах закону, і з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 27 травня 2020 року - скасувати в частині задоволених вимог про визнання недійсним п.1.3.2 Договору фінансового кредиту № 929 від 29.08.2017, укладеного між ОСОБА_4 та ТОВ «КРЕДИТ ТУ Ю».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судове рішення у повному обсязі складено 16.09.2020.

Головуючий Судді: