Номер провадження: 22-ц/813/7099/20
Номер справи місцевого суду: 491/347/19
Головуючий у першій інстанції Желясков О. О.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 491/347/19

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/7099/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

- за участю секретаря судового засідання - Бикової К.А.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідач - Ананьївська міська рада Одеської області,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - 1) Відділ надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області, 2) ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Ананьївської міської ради Одеської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ надання адміністративних послуг Ананьїської районної державної адміністрації Одеської області, ОСОБА_2 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ананьївського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Желяскова О.О. о 15 годині 33 хвилині 19 лютого 2020 року, повний текст рішення складено 25 лютого 2020 року,

встановив:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати занею право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 та згідно технічного паспорту, виготовленого МБТІ м. Ананьїва 18 березня 2019 року, складається з: - літера «А» - житловий будинок, загальною площею - 71,9 кв. м., житловою площею - 51,20 кв. м.; - надвірні споруди: - літера «а» - веранда шлакобетонна набивна, площею - 25,40 кв. м.; - літера «а1» - ганок з трьома сходами, площею - 5,00 кв. м.; - літера «Б» - сарай цегляний, площею - 2,44 кв. м.; - літера «В» - гараж металевий, площею - 2,47 кв. м.; - літера «Г» - сарай шлакобетонний набивний, площею - 2,50 кв. м.; - літера «Д» - сарай цегляний, площею - 2,48 кв. м.; - літера «Е» - літня кухня цегляна, площею - 2,68 кв. м.; - літера «Ж» - погріб цегляний, площею - 3,04 кв. м.; - літера «З» - вбиральня цегляна, площею - 2,31 кв. м., які розміщені на земельній ділянці, площею - 612 кв. м..

ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що у відповідності до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва особистого житлового будинку укладеного 13 листопада 1973 року між Ананьївською міською радою депутатів трудящих Одеської області та громадянином ОСОБА_4 - батьком її покійного брата громадянина ОСОБА_3 , Ананьївська міська рада надала громадянину ОСОБА_4 в безстрокове користування земельну ділянку площею 600 кв. м. АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку та надвірних споруд.

Як зазначає позивачка, згідно - Акту про закінчення будівництва та прийняття в експлуатацію індивідуального домоволодіння затвердженого рішенням виконавчого комітету Ананьївської міської ради № 231 від 30 листопада 1995 року на земельній ділянці площею 600 кв. м. АДРЕСА_1 громадянин ОСОБА_4 побудував: літ. А: житловий будинок, загальною площею - 71,9 кв. м., житловою площею - 51,2 кв. м., з надвірними спорудами, а саме: літ. а - веранда шлакобетонна набивна площею - 25,40 кв. м., літ. а 1 - ганок з трьома сходами площею - 5 кв. м.; літ. Б - сарай цегляний площею - 2,44 кв. м.; літ. В - гараж металевий площею - 2,47 кв. м.; літ. Г - сарай шлакобетонний набивний площею - 2,5 кв. м.; літ. Д - сарай цегляний площею - 2,48 кв. м.; літ. Е - літня кухня цегляна площею - 2,68 кв. м.; літ. Ж - погріб цегляний площею - 3,04 кв. м.; літ. З - убиральня цегляна площею - 2,31 кв. м., згідно з технічним паспортом виготовленим МБТІ м. Ананьїв - 18 березня 2019 року.

Проте, як вказує позивачка, громадянин ОСОБА_3 , після смерті його батька громадянина ОСОБА_4 , прийнявши спадщину по факту та все життя проживши в житловому будинку АДРЕСА_1 , в силу життєвих ситуації не отримав свідоцтво про право власності на вищезазначений житловий будинок і не скористався своїм правом на отримання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 громадянин ОСОБА_3 помер.

В лютому 2018 року позивачка звернулась до Ананьївської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого громадянина ОСОБА_3 . Проте листом державного нотаріуса Мороз Н.О. від 28 серпня 2018 року № 1337/01-16 їй було відмовлено в прийнятті спадщини у зв`язку з пропущенням строком для прийняття спадщини та необхідністю встановлення факту родинних відносин між позивачкою та громадянином ОСОБА_3 , а саме, що вони рідні брат та сестра.

Як зазначає позивачка, у зв`язку з вищевикладеним вона вимушена була звернутись до Ананьївського районного суду Одеської області. У результаті її звернень рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 06 листопада 2018 року у справі №491/970/18 позивачці було поновлено строк звернення з заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини, а рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 21 грудня 2018 року у справі № 491/971/18 встановлено факт що вона - громадянка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є рідною сестрою громадянина ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, як на думку позивачки, вона, як спадкоємиць після смерті свого рідного брата громадянина ОСОБА_3 , не змогла отримати правовстановлюючі документи, як на домоволодіння, так і на земельну ділянку після прийняття спадщини.

Тому, у зв`язку з викладеним вище позивачка звернулася до суду та просить задовольнити вищевказані вимоги позову (а. с. 2 - 5).

19 лютого 2020 року позивачка, у судове засідання з розгляду справи не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила.

В матеріалах справи міститься письмова заява ОСОБА_1 засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., в якій позивачка просить справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги повністю підтримує.

Представник відповідача - Ананьївської міської ради, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи, що підтверджується розпискою представника відповідача про отримання 31 січня 2020 року судової повістки, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

В матеріалах справи міститься клопотання представника відповідача від 19 квітня 2019 року №400, в якому представник відповідача просить суд справу розглядати за відсутності представника Ананьївської міської ради та зазначає, що проти позову заперечень не має.

Представник третьої особи - Відділу надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується розпискою про отримання 31 січня 2020 року судової повістки (а.с.112), у судове засідання з розгляду справи не з`явився.

11 лютого 2020 року на адресу суду надійшов лист представника третьої особи - Центру надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області від 11 лютого 2020 року №21, в якому представник третьої особи просить суд розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог позивача не заперечує.

У судовому засідання третя особа - ОСОБА_2 та його представник - адвокат Бойко Олександр Олександрович, повноваження якого підтверджені ордером серії ОД №368790 від 3 жовтня 2019 року, проти задоволення позивних вимог ОСОБА_1 заперечували, зазначивши, що ОСОБА_2 також претендує на спадкове майно померлого ОСОБА_3 , оскільки він спільно проживав з померлим більше п`яти років та є спадкоємцем четвертої черги. Позивачка жодної участі в догляді за померлим не приймала, його долею не цікавилась. Також, ОСОБА_2 та його представник зазначили, що на час розгляду справи ними вирішується питання про звернення до суду з позовною заявою про встановлення факту проживання ОСОБА_2 з померлим ОСОБА_3 однією сім`єю, а також про зміну черговості спадкування.

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 19 лютого 2020 року у задоволенні вищенаведеного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вищевказані позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними належними доказами, у зв`язку з чим в їх задоволенні слід відмовити (а. с. 121 - 124 зворотна сторона).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення, яким вищевказаний позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надійшло.

У судовому засіданні адвокат Бойко О.О., діючий від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_2 особисто заперечували проти апеляційної скарги. Просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Оскаржуване рішення суду першої інстанції просили залишити без змін.

Від ОСОБА_1 до апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні про можливість розгляду справи за відсутності інших учасників, наявність клопотання позивачки про розгляд справи за її відсутності, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників які не з`явились в судове засідання апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції про відмову в позові, вважає, що вказаних висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального (ст. ст. 15, 16, 328, 1216, 1218, 1225, 1268, 1270 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 81, 263, 264 ЦПК України) права.

На підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка с. Долинське Ананьївського району Одеської області, зареєстрована за адресою - АДРЕСА_2 , що підтверджується доданою до позовної заяви копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого Овідіопольським РВ УМВС України в Одеській області 29 жовтня 1997 року (а. с. 6).

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою про визнання за нею права власності на спадкове майно ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Ананьїв Одеської області.

Померлий ОСОБА_3 був братом позивачки, що підтверджується наданою позивачкою копією рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 21 грудня 2018 року (а. с. 9), яким було встановлено факт родинних відносин між позивачкою - ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_3 , а саме те, що позивачка є сестрою померлого.

Спадковим майном, на яке просить визнати право власності позивачка є вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами, що підтверджується доданою до позовної заяви копією технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 18 березня 2019 року (інвентаризаційна справи №1959) (а. с. 18 - 24).

Вказану земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок, було передано батьку померлого - ОСОБА_4 в безстрокове користування для будівництва житлового будинку та надвірних споруд, що підтверджується доданою до позовної заяви копією договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності с кількістю кімнат від однієї до п`яти, укладеного 13 листопада 1973 року між ОСОБА_4 та представником Ананьївського міськвиконкому (а. с. 10 - 13).

Відповідно до зазначеного договору ОСОБА_4 на земельній ділянці, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , побудував будинок, що підтверджується доданою до позовної заяви копією акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального будівництва (а. с. 14 - 17).

Брат позивачки - ОСОБА_3 після смерті його батька - ОСОБА_4 прийняв спадщину, оскільки все життя прожив у житловому будинку АДРЕСА_1 але свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок не отримав і не скористався правом на отримання державного акту на право приватної власності на земельну ділянку.

З матеріалів справи вбачається, що земельну ділянку площею 612 кв. м., розташовану за адресою - АДРЕСА_1 , було передано в безстрокове користування ОСОБА_4 для будівництва житлового будинку, що ним було здійснено.

Померлий ОСОБА_3 був сином ОСОБА_4 та фактично успадкував зазначену земельну ділянку та розташований на ній будинок, оскільки постійно проживав у вказаному будинку по день своєї смерті.

Між учасниками справи склалися правовідносини щодо визнання права власності в порядку спадкування за законом.

За приписами частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами частини 1 статті 15 ЦК України, частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з вимогами статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до положень статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 2 статті 1225 ЦК України визначено, що до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Відповідно до частини 1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно довідки Ананьївської містької ради від 31.08.2020 року, померлий ОСОБА_3 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, з довідки Ананьївської міської ради від 31.08.2020 року вбачається, що на час смерті ОСОБА_4 померлий ОСОБА_3 також проживав за вказаною адресою. Інших осіб на день смерті останнього за зазначеною адресою не проживало.

Як зазначалось вище, позивачка посилається на те, що померлий ОСОБА_3 був сином ОСОБА_4 та фактично успадкував зазначену земельну ділянку та розташований на ній будинок, оскільки постійно проживав у вказаному будинку по день своєї смерті.

Вбачаючи вищевикладені відомості довідки Ананьївської містької ради від 31.08.2020 року, вказане у попередньому абзаці твердження позивачки є обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, всупереч висновків викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції, апеляційний суд вважає встановленим факт того, що ОСОБА_3 фактично успадкував зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, в порядку статті 1268 ЦК України.

Судом встановлено, сторонами не заперечується, що за життя ОСОБА_3 заповіту складено не було.

Як вказувалось вище, померлий ОСОБА_3 був братом позивачки, що підтверджується наданою позивачкою копією рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 21 грудня 2018 року (а. с. 9), яким було встановлено факт родинних відносин між позивачкою - ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_3 , а саме те, що позивачка є сестрою померлого.

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Отже ОСОБА_1 є спадкоємцем другої черги за законом щодо майна померлого ОСОБА_3 ..

Матеріали справи не містять доказів щодо наявності спадкоємців першої черги, інших окрім позивачки спадкоємців другої черги щодо вищевказаного майна.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити про те, що судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно частин 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає помилковим мотивування судом першої інстанції оскаржуваного рішення про відмову у задоволенні позову тим, що ОСОБА_2 може бути спадкоємцем померлого ОСОБА_3 четвертої черги, оскільки матеріали справи не містять таких доказів.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на відсутність в єдиному державному реєстрі судових рішень відомостей щодо наявності, на момент ухвалення оскаржуваного рішення, справи про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 з померлим ОСОБА_3 , родинних відносин останніх, тощо. Таким чином, встановлено, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції не існувало спору щодо спадкування ОСОБА_2 спадкового майна. Вказані обставини підтвердив у судовому засіданні представник ОСОБА_2 ..

Також колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні вищенаведеного позову за наявності умов для одержання позивачкою в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 21 грудня 2018 року (а. с. 9) було встановлено факт родинних відносин між позивачкою - ОСОБА_1 та померлим ОСОБА_3 , а саме те, що позивачка є сестрою померлого.

Крім того, позивачкою до позовної заяви додано копію рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 06 листопада 2018 року (а. с. 8), яким позивачці визначено додатковий строк для прийняття спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зокрема, посилаючись на наведені у попередніх двох абзацах даної постанови обставини суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки вважав, що відпали обставини, які перешкоджали ОСОБА_1 отримати свідоцтво про право на спадщину в загальному порядку, шляхом звернення до нотаріуса з відповідною заявою.

Між тим, апеляційний суд звертає увагу на встановлений судом факт відсутності у позивачки правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Пунктом 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України встановлено, що за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до частини 4 статті 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Отже, апеляційний суд звертає увагу на те, що відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно у позивачки (договір купівлі-продажу, дарування чи інший документ, який підтверджує право власності на відповідне майно), що є підставою для відмови нотаріусом у видачі їй свідоцтва про право на спадщину.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на похилий вік позивачки (89 років на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції).

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Україна як учасниця конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Низкою рішень Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (зокрема рішення у справі «Белле проти Франції»). Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Белле проти Франції» від 04.12.1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10.04.2003 року).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії»).

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі

№ 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

З огляду на вищевикладене апеляційний суд приходить до висновку, що відмовляючи у задоволенні вимог позову, суд першої інстанції припустився надмірного формалізму, постановив необґрунтоване рішення, яке унеможливлює забезпечення реального та ефективного захисту прав позивачки.

Апеляційна скарга є обґрунтованою, тому підлягає задоволенню.

Колегія суддів вважає за необхідне ухвалити нове судове рішення про задоволення позову, а саме визнати запозивачкою право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 та згідно технічного паспорту, виготовленого МБТІ м. Ананьїва 18 березня 2019 року, складається з: - літера «А» - житловий будинок, загальною площею - 71,9 кв. м., житловою площею - 51,20 кв. м.; - надвірні споруди: - літера «а» - веранда шлакобетонна набивна, площею - 25,40 кв. м.; - літера «а1» - ганок з трьома сходами, площею - 5,00 кв. м.; - літера «Б» - сарай цегляний, площею - 2,44 кв. м.; - літера «В» - гараж металевий, площею - 2,47 кв. м.; - літера «Г» - сарай шлакобетонний набивний, площею - 2,50 кв. м.; - літера «Д» - сарай цегляний, площею - 2,48 кв. м.; - літера «Е» - літня кухня цегляна, площею - 2,68 кв. м.; - літера «Ж» - погріб цегляний, площею - 3,04 кв. м.; - літера «З» - вбиральня цегляна, площею - 2,31 кв. м., які розміщені на земельній ділянці, площею - 612 кв. м..

Згідно з пунктом 5 частиною 1 статті 374, пунктами 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення останнім вищезазначених норм матеріального та процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , за вищезазначеного обґрунтування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 19 лютого 2020 року- скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Визнати заОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Овідіопольським РВ УМВС України в Одеській області 29.05.1997 року) право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 та згідно технічного паспорту, виготовленого МБТІ м. Ананьїва 18 березня 2019 року, складається з: - літера «А» - житловий будинок, загальною площею - 71,9 кв. м., житловою площею - 51,20 кв. м.; - надвірні споруди: - літера «а» - веранда шлакобетонна набивна, площею - 25,40 кв. м.; - літера «а1» - ганок з трьома сходами, площею - 5,00 кв. м.; - літера «Б» - сарай цегляний, площею - 2,44 кв. м.; - літера «В» - гараж металевий, площею - 2,47 кв. м.; - літера «Г» - сарай шлакобетонний набивний, площею - 2,50 кв. м.; - літера «Д» - сарай цегляний, площею - 2,48 кв. м.; - літера «Е» - літня кухня цегляна, площею - 2,68 кв. м.; - літера «Ж» - погріб цегляний, площею - 3,04 кв. м.; - літера «З» - вбиральня цегляна, площею - 2,31 кв. м., які розміщені на земельній ділянці, площею - 612 кв. м..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 вересня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе