Постанова

Іменем України

09 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 336/7754/18

провадження № 61-8781 св 20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 06 травня 2020 року у складі колегії суддів: Подліянової Г. С., Гончар М. С., Кримської О. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В. А., Шевченківський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 12 березня 2008 року між ОСОБА_2 та закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі - ЗАТ «Альфа-Банк»), правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено договір про надання траншу, за умовами якого банком надано позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у розмірі 100 000 доларів США, зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитними коштами, строком користування на 180 місяців.

12 березня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ним укладено іпотечний договір, за умовами якого він, як іпотекодавець, передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , належну йому на праві приватної власності.

У листопаді 2018 року він дізнався про те, що 24 жовтня 2018 року постановою головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області відкрито виконавче провадження № 57502907 з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого 12 серпня 2014 року № 2879 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А., про звернення стягнення на вищевказаний предмет іпотеки та задоволення вимог АТ «Альфа-Банк» за договором про надання траншу ОСОБА_2 у розмірі 1 027 678,13 грн, з яких заборгованість за кредитом у розмірі 962 924,33 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 61 013,80 грн, плата за вчинення виконавчого напису нотаріусом у розмірі 3 740,00 грн.

Вважав, що виконавчий напис від 12 серпня 2014 року № 2879 вчинено приватним нотаріусом з порушенням положень Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Порядок), оскільки нотаріус не перевірив безспірності заборгованості за договором про надання траншу перед АТ «Альфа-Банк», не дослідив законність вимог банку щодо нарахування передбачених договором процентів за користування кредитом, так як АТ «Альфа-Банк» звернулось з вимогою згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, тому у нього припинилось право нараховувати відсотки.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати виконавчий напис, вчинений 12 серпня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. № 2879, таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2019 року у складі судді Галущенко Ю. А. позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано виконавчий напис, вчинений 12 серпня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. зареєстрований у реєстрі за № 2879, про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,76 кв. м, що належить ОСОБА_1 , яка є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки № SMERS00723/1, на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_2 , за договором про надання траншу, укладеним із ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», таким, що не підлягає виконанню. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розмір заборгованості за договором про надання траншувід 12 березня 2008 року не є безспірним, унаслідок чого виконавчий напис не міг бути вчинений нотаріусом. Приватним нотаріусом порушено процедуру вчинення виконавчого напису, оскільки відсутні докази отримання ОСОБА_1 вимоги банку про усунення порушень за договором про надання траншу, що передбачено Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, для надання можливості іпотекодавцю усунути порушення.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Запорізького апеляційного суду від 06 травня 2020 року апеляційну скаргу АТ «Альфа-Банк»задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що різниця розміру відсотків за користування кредитом за договором про надання траншу, яка становить 2 162,12 грн, оскільки у виконавчому написі нотаріуса їх сума становить 61 013,80 грн, а у вимозі банку про усунення порушення 58 851,68 грн, виникла у зв`язку з тим, що розрахунок заборгованості у виконавчому написі нотаріуса було здійснено станом на 08 липня 2014 року, а у вимозі банку станом на 01 липня 2014 року, тобто період нарахування збільшено на 8 днів. Крім того, вищевказана розбіжність викликані унаслідок коливанням поточного курсу гривні до долара США.

Відповідно до виконавчого напису нотаріуса заборгованість за договором про надання траншу становить 962 924,33 грн, тобто є меншою на 6 018,62 грн, ніж у вимозі банку про усунення порушення, в якій заборгованість за договором становить 968 942,95 грн. Зменшення заборгованості за тілом кредиту виникло у зв`язку з частковим погашенням заборгованості боржником, що не заперечувалося позивачем. Таким чином, оспорюваний позивачем виконавчий напис нотаріуса вчинено з дотриманням вимог положень законодавства й підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню, відсутні.

Вимогу про усунення порушення від 03 липня 2014 року було направлено банком, у тому числі позивачу, на його адресу, зазначену в укладеному з ним договорі іпотеки, що підтверджується реєстром рекомендованих відправлень та копією реєстру № 267 рекомендованих поштових відправлень і фіскальними чеками поштового відділення від 07 липня 2014 року, а спірний виконавчий напис вчинено нотаріусом 12 серпня 2014 року, тобто після спливу майже 39 днів. Таким чином, висновки суду першої інстанції про порушення нотаріусом Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є безпідставними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 336/7754/18 з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

У червні 2020 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 серпня 2020 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що нотаріусом при вчиненні спірного виконавчого напису не було перевірено фактичний розмір заборгованості за договором про надання траншу, унаслідок чого стягується заборгованість за тілом кредиту більша, ніж є насправді. Зазначені обставини вказують про те, що заборгованість за договором про надання траншу не є безспірною. Відсутні докази отримання позивачем вимоги банку про усунення порушення за договором.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено договір про надання траншу, за умовами якого банком надано позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у розмірі 100 000 доларів США, зі сплатою 13,5 % річних за користування кредитними коштами, строком користування на 180 місяців.

12 березня 2008 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого останній, як іпотекодавець, передав банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , належну ОСОБА_1 на праві приватної власності.

03 липня 2014 року АТ «Альфа-Банк» направило ОСОБА_2 , ОСОБА_1 вимогу про усунення порушень, в якій вказано, що станом на дату розрахунку 01 липня 2014 року сума заборгованості за кредитним договором становить: 968 942,95 грн - заборгованість за кредитом; 58 851,68 грн - заборгованість за відсотками; 57 593,73 грн - заборгованість по пені (а.с. 143-148, т. 1).

12 серпня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В. А. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , яка є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 12 березня 2008 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Альфа-Банк» у розмірі заборгованості, що виникла неналежним виконанням боржником, ОСОБА_2 , умов кредитного договору за період з 13 січня 2014 року по 08 липня 2014 року, а саме заборгованість за кредитом у розмірі 962 924,33 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 61 013,80 грн (а.с. 7, т. 1).

24 жовтня 2018 року державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 57502907 (а.с. 6, т. 1).

Факт направлення позивачу вимоги про усунення порушень банк підтвердив реєстром рекомендованих відправлень та копією реєстру № 267 рекомендованих поштових відправлень і фіскальними чеками поштового відділення від 07 липня 2014 року.

Відомості про вручення ОСОБА_1 вищевказаних письмових вимог у матеріалах справи та у відповідача відсутні, позивач їх отримання заперечував.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року

№ 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до частин першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 35 вказаного Закону встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84 цс 19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».

Безспірність заборгованості - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, в якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на його майно. Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постановах: від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 (провадження № 14-278 гс 18); від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706 цс 19); аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду: від 03 червня 2020 року у справі № 363/568/18 (провадження № 61-49018 св 18), від 03 червня 2020 року у справі № 359/8181/18 (провадження № 61-22164 св 19).

Апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону не звернув уваги на те, що відсутні належні та допустимі докази фактичного повідомлення позивача, як іпотекодавця, для надання йому можливість усунути порушення.

Як порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, так і порушення порядку повідомлення іпотекодавця про вимогу про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Апеляційний суд, вказуючи про те, що вимогу про усунення порушення від 03 липня 2014 року було направлено банком позивачу, що підтверджується реєстром рекомендованих відправлень та копією реєстру № 267 рекомендованих поштових відправлень і фіскальними чеками поштового відділення від 07 липня 2014 року, не врахував те, що таке повідомлення всупереч Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, є неналежним доказом повідомлення іпотекодержателя про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, оскільки відсутнє зворотне повідомлення про вручення поштового відправлення, в якому мав міститься підпис отримувача. Вказані обставини є порушенням, яке унеможливлює вчинення нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц, провадження № 14-83 цс 18.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що докази отримання ОСОБА_1 вимоги банку відсутні, унаслідок чого допущено порушення порядку повідомлення іпотекодавця про вимогу про усунення порушення, що є самостійною і достатньою правовою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 06 травня 2020 року скасувати, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2019 року залишити у силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк