Справа № 450/624/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/3101/19 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Савуляка Р.В., Ніткевича А.В.,

секретаря - Жукровської Х.І.,

з участю: позивача, її представника - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, в якому, уточнивши вимоги, просила суд поділити майно, яке належить їй та відповідачу ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, виділивши їй 1/4 частину будинку по АДРЕСА_1 та 1/4 частину земельної ділянки для обслуговування цього будинку (кадастровий номер 01:08:458:00317); 1/2 частину статутного капіталу приватного підприємства «Асторія», яка станом на 28 грудня 2011 року становила 180250 грн., та 1/2 частину майна цього підприємства, яке складається з нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , а також 1/2 частину вартості автомобіля «NISSAN TIIDA 1.6», 2008 року випуску, а відповідачу ОСОБА_4 виділити 1/4 частину будинку по АДРЕСА_1 та 1/4 частину земельної ділянки для обслуговування цього будинку; 1/2 частину статутного капіталу приватного підприємства «Асторія», яка станом на 28 грудня 2011 року становила 180250 грн., та 1/2 частину майна цього підприємства, яке складається з нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , а також 1/2 частину вартості автомобіля «NISSAN TIIDA 1.6», 2008 року випуску.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 18 липня 1998 року перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 березня 2012 року, і все вказане вище майно набуте ними під час шлюбу, крім того, під час шлюбу було створене приватне підприємство «Асторія» (далі - ПП «Асторія»), єдиним засновником якого був відповідач, а тому статутний капітал цього підприємства, який на момент розірвання шлюбу становив 360500 грн., і все майно, придбане підприємством за час шлюбу, є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю, а тому підлягає поділу між ними в рівних частках.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 листопада 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 59533 грн. 50 коп. грошової компенсації вартості 1/2 частки транспортного засобу марки «NISSAN TIIDA 1.6», 2008 року випуску, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 595 грн. 34 коп.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог оскаржила позивач ОСОБА_3 , просить ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 листопада 2017 року залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ статутного капіталу та майна приватного підприємства «Асторія» скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2018 року залишено без змін.

Отже, перегляду в апеляційному порядку за апеляційною скаргою ОСОБА_3 підлягає рішення суду першої інстанції лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ статутного капіталу та майна ПП «Асторія».

Доводи апелянта в цій частині вирішення позовних вимог зводяться до того, що в силу закону презюмується належність набутого подружжям за час шлюбу майна на праві спільної сумісної власності і саме той, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести, а відтак, обов`язок доказування факту формування відповідачем статутного капіталу ПП «Асторія» за рахунок своїх особистих коштів покладено саме на відповідача, а не позивача.

Звертає увагу, що нею представлено докази зайняття підприємницькою діяльністю та отримання за результатами цієї діяльності значних доходів, які використовувались виключно в інтересах сім`ї, крім того, вона вела домашнє господарство і займалась вихованням їхньої з відповідачем дочки, 1998 року народження.

Зазначає, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їхньої спільної сумісної власності.

Наголошує, що відповідач був єдиним засновником ПП «Асторія» зі статутним капіталом 60500 грн., який в подальшому збільшувався і станом на день розірвання шлюбу становив 360500 грн., що підтверджується доказами, які є в матеріалах справи, а тому у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, один із подружжя (який не є засновником приватного підприємства) має право на частину статутного капіталу відповідно до його вартості на момент розірвання шлюбу в рівній частці шляхом виплати йому вартості такої частки, що, власне, вона і просить у своїй апеляційній скарзі: стягнути з відповідача на її (апелянта) користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини статутного капіталу ПП «Асторія» в розмірі 180250 грн.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України в частині вирішення справи, яка передана Верховним Судом на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.

Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дає підстави для висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (справа № 6-843цс17).

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України, речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Крім того, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Отже, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Факт придбання спірного майна приватним підприємцем для його використання у своїй підприємницькій діяльності не може бути підставою для визнання такого майна об`єктом права особистої приватної власності одного з подружжя.

Якщо один з подружжя є учасником підприємства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі №6-38цс15 та від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15.

Також у рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі №1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи-підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Таким чином, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності. Частка у статутному капіталі пропорційна частці у майні підприємства.

Судом встановлено, що позивач з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 липня 1998 року, який розірвано в судовому порядку рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 березня 2012 року (а.с.5 т.1).

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6 т.1).

Під час шлюбу, 23.10.2000 року було зареєстроване приватне підприємство «Асторія» за місцезнаходженням: Львівська область, Стрийський район, с.Нежухів, вул.Грушевського, 11 (а.с.101 т.1).

16 серпня 2004 року проведено державну реєстрацію приватного підприємства «Асторія» за місцезнаходженням: м.Львів, вул.Заводська, 8 (а.с.8, 102 т.1).

Засновником цього приватного підприємства є відповідач ОСОБА_4 .

Засновником підприємства неодноразово приймались рішення про збільшення статутного капіталу (фонду) підприємства, а саме: з 11.08.2004 року - до 60500 грн., з 05.03.2005 року - до 160500 грн., з 08.11.2007 року - до 260500 грн. та з 28.12.2011 року - до 360500 грн., у зв`язку з чим вносились зміни до статуту підприємства (а.с.51, 73, 135-141 т.1).

Отже, станом на 28 грудня 2011 року (в період шлюбу сторін) розмір статутного капіталу (фонду) підприємства становив 360500 грн., у зв`язку з чим до статуту підприємства були внесені зміни (а.с.51, 73 т.1).

Доказів про те, що статутний капітал підприємства був сформований і, в подальшому, у вказаний період (за час шлюбу) збільшився за рахунок особистих коштів та/або особистого майна відповідача, немає, а тому правових підстав для висновку про відступлення від презумпції віднесення цього об`єкту до спільної сумісної власності подружжя - немає.

При цьому, колегія суддів не враховує доводи сторони відповідача про те, що в рішеннях засновника (власника) ПП «Асторія» про збільшення статутного капіталу підприємства записано, що таке збільшення відбулось за рахунок «внеску власника», «власних коштів засновника», оскільки, окрім таких записів в окремих рішеннях засновника (а.с.137, 140 т.1), текст яких він оформляв і підписував особисто, належних доказів на підтвердження факту формування та збільшення статутного капіталу підприємства за рахунок його особистих коштів та/або особистого майна - немає.

Крім того, наявними у справі письмовими доказами підтверджено, що позивач ОСОБА_3 працювала в Чорноморському морському пароплавстві і 05.10.2004 року звільнена з роботи з власної ініціативи для догляду за дитиною до досягнення нею 14 років (а.с.142-147 т.1), з 02.06.2008 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець і отримувала в період з 2008 року по 2012 рік дохід від підприємницької діяльності (а.с.148-163 т.1).

Отже, статутний капітал підприємства, який на момент розірвання шлюбу між сторонами становив 360500 грн., є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і позивач (яка не є засновником приватного підприємства) має право на частину статутного капіталу відповідно до його вартості на момент розірвання шлюбу в рівній з відповідачем частці (по 1/2 кожному), шляхом виплати їй вартості такої частки, про що, власне, вона і просить у своїй апеляційній скарзі: стягнути з відповідача на її (апелянта) користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини статутного капіталу ПП «Асторія» в розмірі 180250 грн.

Згідно з інформацією з Реєстру права власності на нерухоме майно (а.с.54 т.1), за ПП «Асторія» зареєстровано право власності на нежитлові будівлі, площею 593,6 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказане нерухоме майно (первинно, площею 647,7 кв.м.) набуте у власність підприємства за 53696 грн. на підставі договору №474 купівлі-продажу будівель шляхом викупу, укладеного 25 липня 2001 року між Управлінням ресурсів Львівської міської ради (продавцем) та ПП «Асторія» (покупцем) в особі його засновника ОСОБА_4 (а.с.69 т.1, 51 т.2).

Таким чином, вказане нерухоме майно підприємство в особі засновника Дроботова В.О. набуло у власність в період шлюбу з позивачем і доказів про те, що воно куплене за рахунок особистих коштів відповідача, теж немає.

Отже, вказане вище нерухоме майно підприємства є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що також підтверджується й фактом передачі цього майна в іпотеку Акціонерного комерційного банку «Форум» за іпотечним договором від 05 липня 2007 року для забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_4 (як фізичної особи) за кредитним договором №0032/07/6.10-СL від 05 липня 2007 року, за умовами якого позичальнику було відкрито кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 75000 доларів США (а.с.104-106 т.1).

Однак, в силу наведених вище норм закону і з урахуванням того, що власником спірного нерухомого майна є приватне підприємство «Асторія», тому 1/2 його частина не може бути виділена у власність позивача, як вона просить у своїй позовній заяві, оскільки її право власності на майно (тобто речове право) трансформується у право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості майна, проте, позивач такої позовної вимоги не заявляла і доказів на підтвердження вартості належної їй частини майна для виплати грошової компенсації не подавала, відтак, вимога позивача про поділ спірного нерухомого майна шляхом виділення їй 1/2 частини цього нерухомого майна задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції наведених вище норм матеріального права в повній мірі не врахував та не дав належної правової оцінки доказам, які сторони подали на підтвердження своїх вимог та заперечень, а тому дійшов помилкових висновків про те, що статутний капітал приватного підприємства «Асторія» в розмірі 360500 грн., який було сформовано за час шлюбу сторін, та майно цього приватного підприємства, яке підприємство набуло у власність у період шлюбу сторін, не відносяться до об`єктів спільної сумісної власності подружжя і не підлягають поділу між ними, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду в цій частині вирішення спору з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача - лише в частині стягнення з відповідача у користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частини статутного капіталу ПП «Асторія» в розмірі 180250 грн., та про відмову у задоволенні позовної вимоги про виділення позивачу 1/2 частини нерухомого майна підприємства з наведених вище мотивів.

Ураховуючи часткове задоволення названих позовних вимог, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача у користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1802 грн. 50 коп. та апеляційної скарги в розмірі 2703 грн. 75 коп., що в загальному становить 4506 грн. 25 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ статутного капіталу та майна приватного підприємства «Асторія» скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким ці позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частини статутного капіталу приватного підприємства «Асторія» у розмірі 180250 гривень.

В задоволенні решти вимог в цій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у користь ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 4506 гривень 25 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 вересня 2020 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Савуляк Р.В.

Ніткевич А.В.