Справа № 459/312/19
Провадження № 2/459/143/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 липня 2020 року Червоноградський міський суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Жураковського А.І.

з участю секретаря Ганас К.В.

представника відповідача Гнатишака О .В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про часткове визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

06.02.2019 р. позивач пред`явила позов до відповідача, у якому просить визнати недійсними пункти кредитного договору № CGZ0GA00000058 від 20.03.2017 р., укладеного нею з банком, а саме: пункти 7.1 у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту; останній абзац пункту 2.2.3; пункт 2.2.9 повністю; пункт 2.3.9 повністю; пункт 3.2 повністю; пункт 3.4 у частині нарахування відсотків; пункт 3.7 повністю; пункт 6.2 у частині сплати винагороди за додатковий моніторинг; пункт 6.6 у частині можливості виконань зобов`язань іншою особою; пункт 7.4 повністю.

В обґрунтування вимог зазначила, що у 2016 банк пред`являв до неї позов про стягнення кредитної заборгованості за цим договором та після правових консультацій і вивчення справи дізналася про порушення її прав та недійсність окремих умов цього правочину. Вказала, що передбачені пунктами 7.1, 2.2.3, 2.2.9, 3.7, 6.2 умови договору щодо сплати коштів не є послугами, оскільки нею замовлялися й не отримувалися, а таким чином банк обманом приховав від неї додаткову відсоткову ставку та безпідставно нараховував собі збитки. Вважає, що пункт 3.2. та пов`язаний з ним пункт 7.4 договору також є недійсними через їх незаконність та несправедливість, оскільки передбачають подвійну відповідальність за прострочення платежів. Вказала, що пункт 3.4 договору є несправедливим через застосування методу нарахування процентів «факт/360», що збільшує розмір процентної ставки. Зазначила, що пункт 2.3.9 договору є незаконним, оскільки передбачає розголошення банківської таємниці третім особам. Вказала, що пункт 2.2.3 договору є незаконним, оскільки з моменту смерті позичальника нарахування за кредитним договором мають бути припинені і не поширюватися на спадкоємців. Зазначила, що пункт 6.6 договору є незаконним, оскільки суперечить вільному волевиявленню позичальника.

01.04.2019 р. представник банку подав відзив, у якому просить відмовити у позові. Вказав, що посилання позивачки на постанову НБУ від 10.05.2007 р. № 168 є безпідставними, оскільки на час укладання договору такої постанови не існувало, тому банк не міг порушити вимог цього підзаконного акту. Зазначив, що позовні вимоги обґрунтовані правовими позиціями ВСУ, які побудовані на практиці застосування цієї постанови. Винагорода за надання фінансового інструменту сплачується як комісійна винагорода при взаємній користі сторін за кредитом та відповідає умовам Закону України «Про банки і банківську діяльність». Вважає, що відсутні підстави стверджувати про обман зі сторони банку через відмінність понять реальної відсоткової ставки та відсоткової ставки за договором. Вказав, що відсутні підстави для подвійної відповідальність за прострочення платежів, оскільки прострочені відсотки нараховуються на тіло кредиту, котрі за своєю природою розрізняються від неустойки. Вважає, на момент укладання договору було дотримано всіх умов, передбачених ст. 203 ЦК України.

Крім цього, заявив про пропуск позивачем позовної давності. Вважає, що сплив такого строку слід обраховувати з дати укладання договору.

10.04.2019 р. позивач подала відповідь на відзив, у якій на спростування позиції банку послалася на аргументи, що в цілому ідентичні викладеним нею у позовній заяві.

13.04.2020 р. представник банку подав письмові пояснення, у яких на спростування позиції позивачки послалася на аргументи, що в цілому ідентичні викладеним ним у відзиві.

Позивач у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала.

Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив з підстав, що викладені ним у заявах по суті справи.

Вислухавши представника відповідача, дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку.

20.03.2007 р. сторони уклали кредитний договір № CGZ0GA00000058.

Відповідно до п. 2.2.3 договору, позичальник зобов`язується сплатити банку винагороду згідно п.п. 7.1 та 6.2 договору.

У відповідності до п. 2.2.9 договору, позичальник зобов`язується на підставі наданих банком підтверджуючих документів відшкодувати витрати/збитки банку, які виникли у зв`язку з наданням бюро кредитних історій інформації про позичальника (банк повідомляє позичальника про назву та адресу бюро, до якого передаватиме інформацію про позичальника), а також сплатою послуг, які надані або будуть надані в майбутньому з метою реалізації прав банку за даним договором, а також за договорами іпотеки, поруки й т.п., укладеними з метою забезпечення зобов`язань позичальника за цим договором. До послуг, вказаних, у цьому пункті, відносяться: представництво інтересів Банку в суді й перед третіми особами. Позичальник зобов`язується відшкодувати Банку в повному обсязі витрати на надання правової допомоги юридичних фірм, адвокатів, інших осіб (при залученні їх для представництва інтересів Банку), пов`язаних з розглядом суперечок за даним договором у судах всіх інстанцій, у т.ч. апеляційної й касаційної, а також на підприємствах, організаціях всіх форм власності, в органах державної влади й управління - в строк, зазначений у письмові вимозі Банку.

Відповідно до п. 2.3.9 договору банк має право будь-яким способом доводити до відома третіх осіб інформацію про заборгованість позичальника за цим договором, а також про наявність (відсутність) і стан майна, переданого в забезпечення виконання зобов`язань, у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань за цим договором, а у разі виїзду позичальника за межі території України - з моменту підписання сторонами цього договору.

Відповідно до п. 3.2 договору, згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі, зазначеному у п. 7.4 змінної частини цього договору на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену у п. 1.1 суми щомісячно платежу за кредитним договором (у випадку погашення заборгованості шляхом надання щомісячного платежу й установлення його суму в п. 1.1). При встановленні банком у порядку, передбаченому п. 2.3.2 зменшеної процентної ставки, умови даного пункту вважаються скасованими з дати встановлення зменшеної процентної ставки.

Відповідно до п. 3.4 договору, нарахування відсотків здійснюється в останню дату сплати відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту.

Відповідно до п. 3.7 договору, позичальник сплачує банку винагороду, в розмірі й строки, зазначені в п. 7.1 даного договору. Якщо згідно п. 7.1 даного договору передбачена щомісячна сплата винагороди, то вона встановлюється у фіксованому розмірі (зазначеному в п. 7.1) від дня списання коштів з кредитного рахунку до дати повного погашення кредиту. При цьому, незалежно від кількості днів, що пройшло від дня закінчення останнього періоду сплати до остаточного погашення кредиту, винагорода сплачується у вищевказаному розмірі. Нарахування винагороди на прострочену заборгованість по кредитному договору не проводиться.

Відповідно до п. 6.2 цього договору, при невиконанні позичальником умов, передбачених п. 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачу банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Відповідно до п. 6.6 цього договору, виконання зобов`язань за даним договором здійснюється по місцю знаходження підрозділу банку, що надав кредит. Зобов`язання позичальника, за згодою банку, можуть бути виконані іншою особою.

Відповідно до першого абзацу п. 7.1 договору, банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 20.03.2007 р. по 20.03.2017 р. включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 13000,00 дол. США на наступні цілі: споживчі цілі, а також у розмірі 1300,06 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пп. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, 1,5% від суми виданого кредиту одноразово у момент надання кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору періодом сплати вважати період з 20 по 25 число кожного місяця.

Відповідно до п. 7.4 даного договору, згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,43% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Згідно із частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Крім того, статтею 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів) кредитодавець перед укладенням договору про надання споживчого кредиту зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця та кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів) визначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.

Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладання спірних договорів), яка регулює визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Несправедливими є зобов`язання, які виникають із положень договору про споживчий кредит та які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, а також встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, і це є підставою для визнання таких положень недійсними (окремих положень, а не договору в цілому).

Перевіряючи умови оспорюваного кредитного договору, суд вважає, що відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» сплата винагород, що передбачені пунктами 2.2.9., 7.1., 6.2. цього договору; відшкодування збитків, передбачених пунктом 2.2.9 цього кредитного договору; широкий розсуд банку згідно пунктів 2.3.9, 6.6 договору; порядок нарахування відсотків за пунктами 3.2, 3.3, 7.4 договору; разом із супутніми пунктами 2.2.3, 3.7 договору - є несправедливими умовами.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Проаналізувавши підстави звернення до суду, норми цивільного законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, положення оспорюваних позивачем договорів, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсними окремих частин правочину.

Поряд з цим, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта, п`ята статті 267 ЦК України).

Також виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Такий висновок відпадає усталеній судовій практиці та викладений у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05.02.2020 р. у справі № 766/10193/16-ц.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Такий висновок відпадає усталеній судовій практиці та викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.11.2019 р. у справі № 911/3680/17.

Крім цього, з висновків Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20.03.2020 р. у справі № 554/5192/16-ц щодо початку перебігу строку позовної давності у подібних правовідносинах випливає, що доводи позивача, що він дізнався про порушення своїх прав після того як звернувся до фахівців в галузі права, які роз`яснили йому про порушення його прав як споживача фінансових послуг, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки він не був позбавлений такого права звернутися за консультацією раніше. Тому така підстава для поновлення строку позовної давності не може бути визнано поважною.

Перевіряючи дотримання позивачкою строку позовної давності, суд встановив, що позивачка при зверненні до суду із позовом такий строк пропустила.

Позивачка своїм підписом 20.03.2007 р. засвідчила згоду з умовами договору та підтвердила надання їй інформації про умови цього договору. Адже спірний договір кредиту був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов цього договору. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов цього договору та в подальшому виконувала його умови. Протягом дії кредитного договору позивачка не зверталася до банку з пропозицією про внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз`ясненням положень, які були їй не зрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору.

Позивачка не довела суду, що вона не знала і не могла знати про порушення її прав, оскільки вона є стороною кредитного договору, які містять оспорювані умови, а тому перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами до кредитного договору - почався 20.03.2007 року, тоді як з позовом позивач звернулась - 06.02.2019 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності, що має наслідком відмову у задоволенні позову.

Доводи позивачки про те, що вона дізналася про порушення своїх прав лише після отримання правових консультацій у межах цивільної справи № 459/1387/16-ц, коли 11.05.2016 р. банк пред`явив позов про стягнення заборгованості, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вона не була позбавлена такого права звернутися за консультацією раніше.

Крім цього, на підтвердження такого факту нею не надано жодного доказу, тому дані твердження є непереконливими, а факт - належним чином не доведеним.

Тому наведена позивачкою підстава для поновлення строку позовної давності не може бути визнано поважною.

Оскільки право позивачки було порушене, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, у позові слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

Керуючись ст.ст. 2, 141, 259, 264, 265, 273, 354 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга через Червоноградський міський суд Львівської області до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.08.2020 р.

Суддя А.І. Жураковський