Справа № 442/5773/20
Провадження № 2/442/1402/2020
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

21 вересня 2020 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області у складі: головуючого судді Кучаковського Ю.С., розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності,

в с т а н о в и в :

До Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 , у якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ним та ОСОБА_2 відповідно до розписки від 30.08.2019; визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Крім того, ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, у якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно відповідача, а саме квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 2 цієї статті визначено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Положеннями частини 1 статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, в тому числі, і накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позов, таким чином, є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

В силу положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже доказування наявності підстав для забезпечення позову покладається на заявника.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем заявлені вимоги немайнового та майнового характеру, а саме, визнання дійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до розписки від 30.08.2019; визнання за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відтак, позивач вважав за співмірне заявленому ним розміру позовних вимог застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на спірну квартиру.

Тому, обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, позивач посилався на ймовірну загрозу відчужити відповідачем власне майно, не виконавши умов договірного зобов`язання.

За висновками КЦС ВС, викладеними ним у постанові від 05.02.2020 при розгляді справи № 490/3925/19 і у постанові від 28.08.2019 у справі № 367/246/18 зазначено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення відповідної заяви.

Слід врахувати і те, що у відповідності до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно„суспільний інтерес (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reasonable relationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). За констатацією ЄСПЛ відсутність додержання хоча б одного критерію є порушенням державою статті 1 Першого протоколу.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу „пропорційності (principle of proportionality) „справедливої рівноваги (балансу) (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. „Справедлива рівновага не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе „індивідуальний і надмірний тягар (individual and excessive burden).

Відтак, при розгляді питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги як права позивача, на захист якого вжито заходи забезпечення позову, так і права інших учасників процесу, права яких можуть бути порушені застосовуваними заходами.

Як зазначено у заяві про забезпечення позову відповідно до усних домовленостей два співвласники, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , мали продати позивачу квартиру АДРЕСА_1 за сумою 6 000 долларів США плюс оплата оформлення документації та боргів по комунальним послугам.

Але 25.08.2019 помирає один із співвласників, а саме ОСОБА_3 .

Відповідно до попередніх умов до позивача звертається відповідач ОСОБА_2 , яка є єдиним спадкоємцем, а тому вона пропонує доплатити їй ще 4500 долларів США за купівлю 100% часток вищевказаної квартири АДРЕСА_1 . На підтвердження отримання виписує розписку на суму 4 500 долларів США та надає Довіреність від 30.08.2019, якою уповноважує позивача в абзаці четвертому відчужити (продати) від її імені квартиру АДРЕСА_1 на його умовах та на його власний розсуд.

Однак після оформлення права на спадщину відповідач відкликає Доручення про право вчиняти правочини та відмовляється від підписання договору купівлі-продажу на попередніх умовах, а саме що вона отримала попередньо усю суму за квартиру АДРЕСА_1 , як завдаток та плюс витрати по оформленню документації та оплаті комунальних послуг.

У матеріалах справи наявне свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 06.04.2019 ОСОБА_2 на 1/2 ідеальну частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 , проте позивач просить суд забезпечити позов шляхом накладення арешту на всю квартиру АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що ст. 150 ЦПК України є дискреційною, суд, відмовляючи у застосуванні заходів забезпечення позову, бере до уваги наявність обставин, які виключають можливість їх застосування.

Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язанні з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.

При цьому, ОСОБА_1 до заяви про забезпечення позову не надав жодних доказів, які б підтверджували наявність ризиків, які призведуть до невиконання або ускладнення виконання рішення суду, а тому згідно поданої заяви ці дані ґрунтуються на особистому припущенні заявника.

Враховуючи наведене, оскільки позивач ненадав відомостей, які є необхідними для вирішення питання про застосування заходу забезпечення позову через недоведеність викладених у заяві обставин, враховуючи те, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 149-151, 258-261 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності, відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали шляхом подачі апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області.

Суддя Ю.С. Кучаковський