справа № 489/7322/18 провадження №2/489/78/20
РІШЕННЯ

Іменем України

16 січня 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Коденко К.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Інгульського району міста Миколаєва, про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою

встановив:

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить усунути перешкоди в здійснення ним права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення його до квартири та зобов`язання відповідача передати йому ключів від квартири.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 02.11.2001 №0046-Н зареєстрованому на Універсальній товарно-сировинній біржі Золотий «Ореол-Н» він набув право класності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва по справі №2-2283/2009 від 26.05.2009 вказану квартиру визнано спільним майном подружжя - сторін, і проведено її розподіл. За відповідачем визнано право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, за позивачем визнано прав власності на іншу 1/2 частину квартири. Починаючи з січня 2010 року відповідач чинить перешкоди позивачу у реалізації його права власності на квартиру, шляхом фізичного перешкоджання потрапляння його до квартири, заміни замків на вхідних дверях. На момент звернення до суду позивач не має ключів від квартири, при цьому в ній знаходяться його речі, якими він не має можливості користуватися, оскільки відповідач відмовляється допускати його до квартири та відмовляється надавати можливість зробити дублікат ключів від вхідних дверей. Свої незаконні дії відповідач нічим не мотивує. У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом.

За наслідками повторного автоматизованого розподілу судових справ згідно розпорядження керівника апарату суду № 365 від 02.04.2019 року (в зв`язку з відставкою судді Тихонової Н.С.) вказана справа передана для розгляду головуючому судді Коваленку І.В.

Ухвалою суду від 02.05.2019 (суддя Коваленко І.В.) відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 15.07.2019 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача до участі у справі залучено Службу у справах дітей Інгульського району міста Миколаєва.

Ухвалою суду від 26.09.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач та її представник проти задоволення позову заперечували та просили відмовити в його задоволенні.

Вислухавши учасників справи, дослідивши наявні докази і встановивши дійсні обставини справи, суд дійшов наступного.

Як було встановлено судом, з 01.06.2001 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

За період перебування у шлюбі вони придбали квартиру АДРЕСА_1 (Договір купівлі-продажу від 02.11.2001, зареєстрований на Універсальній товарно-сировинній біржі «Золотий Ореол-Н»), яка була зареєстрована ММБТІ за ОСОБА_1 .

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26.09.2008 шлюб між сторонами було розірвано.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26.05.2009 за ОСОБА_3 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_1 визнано право власності на іншу 1/2 частину вказаної квартири.

Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданою Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, яка міститься в матеріалах справи, позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Будь-яких відміток чи відомостей про те, що реєстрація тимчасова, не має.

В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі, щодо захисту права спільної часткової власності. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло, визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники у здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Здійснення громадянами житлових прав здійснюється у порядку визначеному законодавством, в тому числі ЦК України та ЖК УРСР.

Згідно статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У відповідності до частини першої статті 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Нормою частини першої статті 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Статтею 391 ЦК України встановлено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у цивільній справі 454/2025/15 (61-46621ск18).

Так, позивач, як власник 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , намагався вселитися у вказану квартиру, однак доступу до неї він не має, а відповідач у добровільному порядку відмовляється усунути ці обставини та передати йому ключі, чим порушує права та законні інтереси позивача володіти та користуватися цим майном.

Викладені обставини підтверджуються актом Миколаївського ВГРЗ №643 від 02.01.2010 про вскриття дверей у квартирі, постановою Ленінського РВ УМВС України в Миколаївській області про відмову в порушенні справи, зі змісту якої слідує, що позивач звертався із заявою, щодо вжиття заходів до ОСОБА_3 , яка перешкоджає йому у доступі до квартири.

Відповідно до витягу з ЄРДР, 01.10.2018 за заявою позивача, щодо вжиття заходів до ОСОБА_3 , яка перешкоджає йому у доступі до квартири, Інгульським ВП ГУ НП в Миколаївській області було відкрито кримінальне провадження №0003954, яке 08.10.2018 закрито на підставі ч. 1 ст. 284 КПК України.

Крім того, у судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що у 2018 році разом з позивачем ходили забирати його речі з квартири. З коридору квартири, де ждали позивача, бачили, що відповідач до кімнати, в якій зі слів позивача він проживав, вона його не впустила, посилаючись на те, що там спить дитина.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що відповідач її близька подруга з якою вони часто спілкуються, проте вона жодного разу не чула, що позивач вимагав ключ від квартири.

Свідок ОСОБА_8 , яка є донькою сторін, у судовому засіданні проти заселення до квартири позивача заперечувала, проте вказала, що мати не перешкоджала батьку в доступі до квартири, в 2018 році він прийшов з двома чоловіками та мати дозволила йому забрати речі, але батько відмовився.

В судовому засіданні відповідач підтвердила, що вона не надала позивачу комплекту ключів від дверей квартири та визнала, що вона заперечує проти вселення позивача до вказаної квартири оскільки вважає це неможливим, оскільки раніше під час їх спільного проживання мало місце застосування до неї відповідачем фізичного насильства та залякування дітей.

З пояснень відповідача також встановлено, що з позовом про визнання позивача таким, що втратив право користування квартирою вона до суду не зверталась.

Враховуючи встановлені обставини та оцінивши в сукупності досліджені докази, суд доходить до висновку, що відповідач перешкоджає позивачу у вільному володінні та користуванні нерухомим майном, співвласником якого він є, чим порушуються права та законні інтереси позивача на вільне володіння власністю.

Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим, способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України, до яких належить: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

Відповідно до абзацу 12 частини другої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом, чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам і виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

За такого, суд вважає, що вимоги позивача про вселення та усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , є тим допустимим та законним способом захисту його порушених прав та інтересів.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню

Порушене право позивача підлягає захисту шляхом усунення перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення його до вказаної квартири та передачі ключів від квартири останньому.

На підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування квартирою задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 в здійсненні права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення його до вказаної квартири та зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_1 в доступі до квартири шляхом передачі дублікату ключів від вхідних дверей цієї квартири.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з пунктом 15.5 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 .;

відповідач: ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ,;

Повний текст судового рішення складено 22.01.2020.

Суддя І.В.Коваленко