ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 672/1027/18
Провадження № 22-ц/4820/57/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд в складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Корніюк А.П. (суддя доповідач), П`єнти І.В., Талалай О.І.

секретар судового засідання Садік Н.Д.

за участю позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 672/1027/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Городоцького районного суду від 13 вересня 2019 року (суддя Федорук І.М., повне судове рішення складено 18 вересня 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача та її представника, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 зазначала, що з 19.01.2006 року по 20.09.2017 року перебувала у зареєстрованому шлюб із відповідачем і за час спільного проживання ними придбано житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_2 . Позивачка вказує, що взаємної згоди у поділі цього спільного нерухомого майна між сторонами не досягнуто. У зв`язку із чим ОСОБА_1 просила суд виділити їй та ОСОБА_3 у власність по Ѕ частині житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що розташовані по АДРЕСА_1 та по Ѕ частині земельної ділянки (загальна площа 0,1000 га), що знаходиться по АДРЕСА_2 .

Рішенням Городоцького районного суду від 13 вересня 2019 року позов задоволено. Виділено у власність ОСОБА_1 Ѕ частку житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 вартістю 20807,5 грн. та Ѕ частку земельної ділянки, розташовану по АДРЕСА_2 вартістю 13430 грн. Виділено у власність ОСОБА_3 Ѕ частку житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані по АДРЕСА_1 вартістю 20807,5 грн. та Ѕ частку земельної ділянки, розташовану по АДРЕСА_2 вартістю 13430 грн.

Не погоджуючись із цим рішенням суду ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку та вважає, що воно постановлене з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя і вказує, що спірне майно є особистою приватною власністю відповідача хоча і набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Також, апелянт зазначає, що посилання позивача на факт отримання субсидії відповідачем до уваги не може прийматися, оскільки докази отримання субсидії надані за вибірковий період та її отримання позивачем підтверджує фінансову неспроможність ОСОБА_1 придбати спірне майно. Крім того, апелянт вказує, що суд першої інстанції прийняв рішення за відсутності відповідача та його представника, які в порушення вимог ЦПК належним чином повідомлені не були. Зважаючи на викладене, ОСОБА_3 просив суд скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким в задоволені позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 погоджується із висновками суду першої інстанції та просить апеляційну скаргу відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін. Позивачка вказує, що відповідач не врахував, що навіть при умові доведеності існування правовідносин за договором позики, отриманні кошти не є особистою власністю особи, тим більше, якщо вони були витрачені на потреби сім`ї. Доводи апеляційної скарги спростовуються рішенням Городоцького районного суду від 27 березня 2019 року, яким відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні позову до позивачки про стягнення боргу за договором позики, який за твердженням ОСОБА_4 було укладено в серпні 2013 року та рішенням Городоцького районного суду від 23 липня 2019 року, яким відмовлено ОСОБА_4 в задоволенні її позову до позивачки про стягнення з неї безпідставно набутих коштів. ОСОБА_1 вказує, що доказів на підтвердження фактів належності особисто відповідачу коштів, за які придбавалося спірне майно, відповідач не надав.

Позивачка та її представник проти апеляційної скарги заперечили, просять рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач до суду не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача надіслав до суду клопотання, в якому просить розгляд справи проводити без його участі та участі його довірителя.

Колегія суддів, заслухавши позивачку, її представника та суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 січня 2006 року по 20 вересня 2017 року (т. 1 а.с.9).

17 квітня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 за 41615,00 грн. (т. 1 а.с.13, 13 зворот).

25 жовтня 2013 року між ОСОБА_6 , від імені якого діяла ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га, що знаходиться в АДРЕСА_2 за 26860,00 грн. (т. 1 а.с.18, 18 зворот).

Відповідно до ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, що регулюються положеннями СК України та ЦК України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

За змістом ст.ст. 68, 69 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Тому дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Зі змісту роз`яснень, що викладені в п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно виходив із того, що право рівності часток подружжя в спільному майні передбачено нормами СК України та ЦК України, а тому вважав за необхідне виділити позивачці і відповідачу у власність по Ѕ частині житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 та по Ѕ частині земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 .

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що спірне майно було придбане за кошти, що належали особисто ОСОБА_3 є безпідставними, виходячи із наступного.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Так, згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Оцінюючи у відповідності із вимогами ст. 89 ЦПК України надані учасниками справи та їх представниками докази, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відсутні докази на підтвердження того, що спірні житловий будинок в АДРЕСА_1 та земельна ділянка в АДРЕСА_2 придбані виключно відповідачем за його особисті кошти, в тому числі отриманих у позику від ОСОБА_7 . Адже згідно письмових пояснень ОСОБА_7 , яка є матір`ю ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 145) вбачається, що вона саме надала ОСОБА_3 5000 доларів США для придбання житлового будинку та земельної ділянки, однак відповідачем та його представником не надано беззаперечних доказів того, що саме за ці кошти було придбане спірне майно.

Оскільки житловий будинок з надвірними будівлями та земельна ділянка були зареєстровані за ОСОБА_3 , як покупцем, відповідно 17 квітня 2007 року та 25 жовтня 2013 року, тобто в період зареєстрованого шлюбу та за відсутності належних, достовірних та достатніх доказів того, що це майно набуте відповідачем за власні кошти, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що спірне майно з моменту державної реєстрації права власності на нього є спільною сумісною власністю подружжя, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку у такому майні.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки про розгляд справи, що відбувся 13 вересня 2019 року ОСОБА_3 був повідомлений лише 16 вересня 2019 року є такими, що не заслуговують на увагу. Адже, як вбачається із матеріалів справи, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, що призначена на 13.09.2019 року, отримавши судову повістку 02 вересня 2019 року і ця обставина підтверджується поштовою кореспонденцією (т. 1 а.с. 212). Також, в матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, а саме судової повістки і представнику відповідача ОСОБА_8 05 вересня 2019 року (т.1 а.с.211). Крім того, судом першої інстанції неодноразово, в тому числі за клопотаннями представника відповідача, що були задоволені судом, відкладався розгляд справи, а саме: 25.10.2018 року, 10.12.2018 року, 26.02.2019 року, 05.03.2019 року, 07.03.2019 року, 11.04.2019 року, 17.05.2019 року, 17.07.2019 року, 24.07.2019 року, 25.07.2019 року, 31.07.2019 року та сторони належним чином повідомлялися про наступні судові засідання (т. 1 а.с. 62, 65-66, 77-79, 81-83, 90-96, 100-117, 121, 123-126,138-139, 142, 146-147, 154-155, 156, 165-166, 167, 178, 184, 186, 188, 203, 211-212).

Таким чином, висновки суду першої інстанції, перевірені в межах апеляційного перегляду, відповідають обставинам справи, що встановлені відповідно до вимог процесуального закону; доказам у справі надана належна правова оцінка, тому колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Городоцького районного суду від 13 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 січня 2020 року.

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта

О.І. Талалай