Провадження № 6/201/389/2020
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2020 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська у складі судді Демидової С.О.,

з секретарем судового засідання Шумейко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 02 вересня 2020 року надійшло подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на неї виконавчим листом № 201/12786/16-ц, виданого 02 квітня 2020 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська. В обґрунтування поданого клопотання зазначено, що у нього на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 201/12786/16-ц, виданого 02 квітня 2020 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 40 638, 52 грн. 25 серпня 2020 року на його адресу надійшло клопотання стягувача з вимогою звернутися до суду із поданням про тимчасове обмеження божника у праві виїзду за межі України. Також, приватний виконавець посилається на те, що під час виконання указаного судового рішення ним було здійснено усі необхідні заходи щодо примусового виконання вищезазначеного виконавчого листаю

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості даного подання з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова І.В. перебуває виконавче провадження № 61772208, боржником за яким є ОСОБА_1 , щодо виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року про стягнення з останньої та користь ОСОБА_2 сплаченої ним матеріальної шкоди у розмірі 40 638, 52 грн.

Постановою приватного виконавця від 08 квітня 2020 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа виданого 02 квітня 2020 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська.

В ході виконання указаного виконавчого листа приватним виконавцем було винесено постанову про стягнення із боржника основної винагороди. Також приватним виконавцем були через електронний обмін в Автоматизованій системі виконавчого провадження були направлені запити щодо місця роботи боржника, про отримання пенсії, про відкриті рахунки та джерела отримання доходів боржником. Постановами приватного виконавця від 10 квітня 2020 року було накладено арешт на майно боржника, а також оголошено розшук майна боржника.

Також, приватний виконавець надає два акти виходу за місцем реєстрації боржника, відповідно до якого двері ніхто не відчинив, у зв`язку із чим перевірити майновий стан боржника не вдалося.

Належних доказів на підтвердження того, що боржнику направлялися виклики щодо необхідності з`явитися до державного виконавця суду не надано.

Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачені Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».

Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 цього Закону право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Згідно із ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними у цьому Пакті.

Згідно із п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має правоу разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

При цьому, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та у п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Таким чином, поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Отже, особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне, то відповідно до положень ч. 2 ст. 12 ЦПК України, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання державного виконавця, як на підставу вимог подання про тимчасове обмеження особи у праві виїзду, підлягають доведенню.

З аналізу вказаної статті вбачається, що тимчасове обмеження особи у праві виїзду за межі України - це певний вид санкції, який може мати місце через наявність факту невиконання зобов`язань у зв`язку з ухиленням від них та застосовується лише після виконання державним виконавцем всіх інших способів спонукання до їх виконання.

Отже, на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, повинен бути об`єктивно наявним та підтверджуватися матеріалами виконавчого провадження.

При цьому, слід зазначити в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що боржник свідомо не виконує належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково, чи він має змогу виконувати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Оскільки судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 260, 441, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Шевцова Ігоря Вікторовича про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.О. Демидова