Справа № 526/896/20
Провадження № 2/526/374/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2020 року Гадяцький районний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді Тищенко Л.І.

з участю секретаря Синепол С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житла таким, що відбувся та визнання права власності,

в с т а н о в и в :

позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житла таким, що відбувся та визнання права власності.

У позовній заяві позивачі вказують, що 27 липня 1999 року під час перебування в зареєстрованому шлюбі вони придбали у власність житловий будинок з допоміжними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 . За цим договором ОСОБА_3 продала у власність синові ОСОБА_1 вище вказане домоволодіння.

За необізнаністю в законодавстві, даний договір укладено по біржовому контракту через Українську універсальну біржу, який у подальшому зареєстровано 04 серпня 1999 року в Полтавському БТІ за № 804.

У серпні 2005 року їх шлюб розірвано, але незважаючи на це вони продовжують проживати однією сім`єю у вище вказаному будинку по даний час. Більше того, під час спільного проживання присадибна земельна ділянка загальною площею 0,1194 га була приватизована, про що у березні 2001 року видано державний акт про право приватної власності на землю.

Вони вирішили упорядкувати правовстановлюючі документи на житло, проте з`ясувалось, що даний біржовий контракт на придбання житла є незаконним, оскільки суперечить законодавству, що діяло на час укладення цього договору.

На даний час продавець будинку виїхала в інший населений пункт на постійне місце проживання та ігнорує їх прохання з`явитись для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, що є причиною звернення до суду.

Посилаючись на вищевикладене, позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати таким, що відбувсядоговір купівлі - продажу житлового будинку з допоміжними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , укладений 27 липня 1999 року на універсальній біржі за № Н-Г-72 та зареєстрований в Полтавському БТІ 04.08.1999 за № 804, а також визнати за ними право власності по 1/2 частині за кожним на вищевказане домоволодіння.

У судове засідання позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з`явились, направили заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилась, направила заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі.

Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимогиОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житла таким, що відбувся та визнання права власності підлягають до задоволення, з таких підстав.

Згідно договору купівлі-продажу № НГ-72 від 27 липня 1999 року, укладеного на Українській універсальній біржі, ОСОБА_3 продала ОСОБА_1 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Склад нерухомого майна: будинок житловий А1, погріб В, огорожа № 1-2.

Зі змісту довідки виконавчого комітету Гадяцької міської ради № 1152 від 28.05.2020 вбачається, що у будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки Гадяцького відділу РАЦС від 06.10.2005 № 324/03-72, 29 грудня 1995 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , актовий запис № 303.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Гадяцького районного управління юстиції Полтавської області, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 16 серпня 2005 року, актовий запис № 144.

Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю, ОСОБА_1 , на підставі рішення виконавчого комітету Гадяцької міської ради № 484-1 від 14.12.2000, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0871 га, розташовану на території АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Згідно даних технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленому станом на 14.03.2020, житловий будинок позначений літ. А - 1, загальною площею 64,0 кв.м, житловою площею 27,8 кв.м, погріб вхідний літ. В, ворота огорожі № 1, огорожа № 2.

Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно ст. 224 ЦК Української РСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом, і не заперечується сторонами, умови договору купівлі-продажу, визначені в ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) виконано, жодних претензій чи спору з цього приводу не було і немає по теперішній час.

Відповідно ст. 227 ЦК Української РСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Оскільки договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 не був посвідчений нотаріально, позивачі позбавлені можливості зареєструвати нерухоме майно, а також вільно реалізувати їх права, як власників нерухомого майна.

Статтею 227 ЦК УРСР передбачалась обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Разом з тим, згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції, яка діяла на момент укладення договору купівлі-продажу, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню.

У відповідності зі ст. 12 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни набувають право власності в разі укладення угод, які не заборонені Законом.

Отже, спірні правовідносини на момент їх виникнення були врегульовані одночасно нормами ЦК УРСР (в редакції від 1963 року) та Законом України «Про товарну біржу», тобто існувала колізія норм права. Враховуючи пріоритетність спеціальних норм права над загальними, суд приходить до висновку, що на момент укладення та реєстрації позивачем ОСОБА_1 на товарній біржі договору купівлі-продажу житлового будинку слід було керуватися передусім нормами Закону України «Про товарну біржу», а тому нотаріальне посвідчення даного договору не було обов`язковим, з цих підстав позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу таким, що відбувся підлягають до задоволення, оскільки знайшли своє підтвердження належними доказами, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України, цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Оскільки спірні правовідносини щодо визнання права власності на майно, набуте за час шлюбу сторонами, продовжують існувати після набрання чинності ЦК України та СК України, то до спірних правовідносин також підлягають застосуванню положення цих Кодексів.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статті 60, 61 СК України).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність поширюється на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя (презумпція спільності майна подружжя).

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно з статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Так, відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

За змістом ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунокспільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Проаналізувавши зазначені норми чинного законодавства, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки придбаний у період шлюбу за спільні кошти подружжя.

Приймаючи до уваги, що будь-якої домовленості між сторонами щодо частки кожного із них, як співвласників у праві спільної сумісної власності немає, суд приходить до висновку, що їх частки, як співвласників будинку, є рівними.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу житла таким, що відбувся та визнання права власності задовольнити.

Визнати таким, що відбувся договір № НГ-72 від 27 липня 1999 року щодо купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладений на Українській універсальній біржі між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований у Полтавському БТІ 04.08.1999 за № 804.

Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 право власності по Ѕ частині за кожним на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку А-1, погреба вхідного В, воріт огорожі № 1, огорожі № 2, розташованого на приватизованій земельній ділянці.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Полтавського апеляційного суду через Гадяцький районний суд Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Відомості, що не проголошуються:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований у встановленому законом порядку, місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована у встановленому законом порядку, місце проживання (перебування): АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП невідомий, зареєстрована у встановленому законом порядку, місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .

Головуючий Л. І. Тищенко