Справа №519/592/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

21.04.20 року

Южний міський суд Одеської області у складі:

головуючого судді Барановської З.І., секретаря Гнатюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки майна у спільному майні

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Южного міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки майна у спільному майні, мотивуючи тим, що сторони перебували у зареєстровану шлюбі з 25 червня 2016 року, який розірваний рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 03.12.2018. Сторони мають спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після реєстрації шлюбу та до літа 2018 року сторони проживали разом в місті Южне Одеської області. Однак місце реєстрації позивача АДРЕСА_1 . Сімейні відносини між сторонами були припинені влітку 2018 року. З цього часу позивач разом з донькою проживає в місті Щастя Луганської області в орендованій квартирі. Позивач разом з донькою зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 , як внутрішньо переміщена особа. Відповідач проживає окремо, в місті Южне Одеської області. За час їхнього шлюбу ними було придбано наступне рухоме майно: крісло Спейс Ангел вартістю 4 178 грн., диван розкладний Спейс Ангел вартістю 8 768 грн., 2 подушки Спейс Ангел вартістю 1 382 грн., диван Алігатор Спейс Ангел вартістю 6 033 грн., набір меблів - гардеробна № 1, гардеробна № 2, система купе загальною вартістю 17 000 грн. та двері у кількості 2 штуки вартістю 11 860 грн. Загальна вартість вказаного спільного майна становить 49 221 грн. Все це майно залишилося у відповідача за місцем його проживання. У зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію вартості частки у спільному майні подружжя у сумі 24 610,50 грн.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 26.07.2019 відкрито провадження у справі за вказаним позовом, розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

27.01.2020 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого твердження позивача, що ними під час перебування в шлюбі було придбано рухоме майно на загальну суму 49 221 грн., що все це майно залишилося у нього за його місцем проживання є брехнею та не відповідають дійсності. Він ніколи не купував і взагалі не бачив в очі те майно, про яке зазначає в позовній заяві позивач. З 2017 року сторони вже проживали окремо і про придбання позивачем майна в той період часу, за яке вона від нього хоче отримати грошову компенсацію йому нічого не відомо. Згідно наданих позивачем документів, а саме товарних чеків, квитанцій та накладних вбачається, що вони начебто підписані ним і оформлені на його ім`я. Водночас, повідомляє, що це підроблені документи, він їх ніколи не бачив, такі документи він не підписував, підпис на них є підробленим. Що стосується договору від 18.02.2017, укладеного між ним та ФОП ОСОБА_4 , то предметом даного договору було виготовлення набору меблів - гардеробна № 1, 2 та система купе. Даний договір на наступний же день після його укладення був ним розірваний і будь-яких проплат за цим договором ним не вчинялося. Позивач не надала жодного доказу, квитанцій, чеків які б підтверджували, що ним було щось сплачено за цим договором. Що до товарного чеку від 05.07.2017 на придбання дверей у кількості двох штук вартістю 11 860 грн. По-перше, як він вже зазначав вище, такого майна він ніколи не купував і даний товарний чек побачив вперше. По-друге, даний товарний чек ніяким чином не підтверджує, що він взагалі має якесь відношення чи до нього, чи до позивача. Ідентифікувати на підставі чого даний товарний чек був виданий та кому, взагалі не зрозуміло. По-третє, зазначений товарний чек є дуже сумнівним і на його думку є неналежним доказом по справі, оскільки його зміст не відповідає вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а також Положенню про форму та зміст розрахункових документів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 №13. Товарний чек повинен відповідати наступним вимогам: найменування юридичної особи або ФОП; адресу юридичної особи або ФОП; для юридичної особи або ФОП, що зареєстровані як платники ПДВ - індивідуальний податковий номер платника ПДВ; перед номером друкуються великі літери «ПН»3; для юридичної особи або ФОП, що не є платниками ПДВ, - податковий номер або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку у паспорті про право здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта), перед яким друкуються великі літери «ІД» (ідентифікаційні дані); вартість одиниці виміру товару (послуги); назва товару (послуги); позначення форми оплати (готівкою, електронним платіжним засобом, у кредит, тощо) та суму коштів за цією формою оплати; загальну вартість придбаних товарів (отриманих послуг) у межах чека, перед якою друкується слово «СУМА» або «УСЬОГО»; порядковий номер, дату (день, місяць, рік) та час (година, хвилина) проведення розрахункової операції. Усіх цих вимог у товарному чеку наданому позивачем не зазначено взагалі, а тому вважає що даний доказ є неналежним доказом і братися до уваги судом не повинен. Також хоче звернути увагу суду на той факт, що позивач не надав суду жодного доказу в підтвердження його позовних вимог, що рухоме майно про яке він зазначив в позовній заяві знаходиться у нього за його місцем проживання. Оскільки це не відповідає дійсності, такого майна у відповідача не має і ніколи не було. Щодо тверджень позивача про те, що вона не може скористатися своїм правом на виділення частки у спільному майні в натурі, так як не має куди його забрати і тому згодна отримати грошову компенсацію замість своєї частки у спільному майні у розмірі 1/2 від 49 221 гривень, тобто 24 610,50 гривень. Водночас, спільного майна з позивачем не має, ділити йому з нею нічого, а тому вимоги позивачки про стягнення з нього грошової компенсації є необґрунтованими та абсурдними. У зв`язку з чим просить у позові відмовити у повному обсязі та розглядати справу у його відсутність.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 20.02.2020 закрито підготовче провадження по даній цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання позивач не з`явився, згідно позову просить справу розглядати у його відсутність.

Відповідач в судове засідання не з`явився, згідно відзиву просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі та розглядати справу у його відсутність.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.06.2016 сторони уклали шлюб, який рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 03.12.2018 розірваний (а.с.9).

За період шлюбу сторонами придбано рухоме майно, а саме: крісло Спейс Ангел вартістю 4 178 грн., диван розкладний Спейс Ангел вартістю 8 768 грн., 2 подушки Спейс Ангел вартістю 1 382 грн., диван Алігатор Спейс Ангел вартістю 6 033 грн., що підтверджується накладною № ЧП-018859 від 20.11.2017, чеками від 20.11.2017, 31.01.2018. Але відсутні докази де перебуває дане майно, хто користується даним майном.

Що стосується рухомого майна набору меблів та дверей, то позивачем не доведені обставини, що дане майно було придбано саме сторонами під час перебування у шлюбі, відсутні докази понесених витрат сторонами.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Судом встановлено, що сторонами в період шлюбу набуте рухоме майно: крісло Спейс Ангел вартістю 4 178 грн, диван розкладний Спейс Ангел вартістю 8 768 грн, 2 подушки Спейс Ангел вартістю 1 382 грн, диван Алігатор Спейс Ангел вартістю 6 033 грн, набір меблів - гардеробна № 1, гардеробна № 2, система купе загальною вартістю 17 000 грн., яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11).

Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст.71 СК присудження судом одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ (автомобіль) допускається за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності таких умов присудження грошової компенсації може мати місце, зокрема, на підставах передбачених ст.364 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та наявності згоди співвласника на одержання відповідної грошової суми.

Так, відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно з законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Таке ж право співвласників передбачено і ч.3 ст.358 ЦК України.

Аналогічне роз`яснення міститься у п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

З правового висновку зазначеного у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2013 року, вбачається, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених пунктами 13 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника і членам його сім`ї, а також у разі попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 18 січня 2017 року у справі N 6-2565цс16, відповідно до якої вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4 - 5 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Так, на момент розгляду спору по суті, не було вчинено дій щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та сторонами не вносилися на депозитний рахунок суду грошова компенсація за належні їм частки в спільному майні.

Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, оскільки позивачем не заявлено інших позовних вимог, зокрема вимоги про виділення йому в натурі частки із спільної сумісної власності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача грошової компенсації належної частки у спільному майні подружжя.

Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст.3, 12, 60, 81, 265ЦПК України, ст.ст.60, 65, 69, 70, 71 СК України та ст.ст.358, 384 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки майна у спільному майні - відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом 30 днів апеляційної скарги з дня проголошення судового рішення, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Суддя Южного міського суду

Одеської області З.І.Барановська