ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

03 серпня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 731/513/18

Головуючий у першій інстанції - Семенченко О. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/160/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Скрипки А.А.

суддів: Онищенко О.І., Харечко Л.К.

секретар: Поклад Д.В.

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічними позовами - ОСОБА_1

відповідач за первісним та зустрічними позовами, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, відповідач за первісним та зустрічним позовом - ОСОБА_3

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_4

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю "Спецавтомото"

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Варвинського районного суду Чернігівської області у складі судді Семенченка О.М. від 18 жовтня 2019 року, місце ухвалення рішення смт.Варва, дата складання повного тексту рішення 28 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсними договорів купівлі-продажу, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Спецавтомото"; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя; за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на транспортні засоби; за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на транспортні засоби,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. В подальшому, збільшивши вимоги заявленого позову (а.с.127-130, том1), ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю та визнання недійсними договорів купівлі-продажу, в якому просила: 1.Визнати спільним майном подружжя: автомобіль марки "DAF 95XF 430", д.н. НОМЕР_1 , 2005 року випуску, вартістю 231 000 грн.; причіп марки "LATRE 96-3105", д.н. НОМЕР_2 , 1997 року випуску, вартістю 108 000 грн.; автомобіль марки "HYUNDAI Н 200'', д.н. НОМЕР_3 , який вона оцінює в 176 967 грн. 2. Визнати недійсними, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03.11.2018 року та видані Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецавтомото", договори купівлі-продажу: автомобіля марки "DAF 95XF 430", д.н. НОМЕР_1 за № 7449/18/003923 ; автомобіля марки "HYUNDAI H200" д.н. НОМЕР_3 за №7449 / 18/003925; причепа марки "LATRE 96-3105", д.н. НОМЕР_2 за № 7449/18/ 003924. 3. Виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частку автомобіля марки "DAF 95XF 430", д.н. НОМЕР_1 , вартістю 231 000 грн.; 1/2 частку причепа марки "LATRE 96-3105", д.н. НОМЕР_2 , вартістю 108 000 грн.; 1/2 частку автомобіля марки "HYUNDAI H200", д.н. НОМЕР_3 , вартістю 176 967 грн. ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 понесені нею судові витрати. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що під час перебування нею у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , з 20.08.2008 року по 18.08.2018 року, ними за спільні кошти було придбано: автомобіль марки "DAF 95XF 430", д.н. НОМЕР_1 , 2005 року випуску, вартістю 231 000 грн.; причіп "LATRE 96-3105", д.н. НОМЕР_2 , 1997 року випуску, вартістю 108 000 грн.; автомобіль марки "HYUNDAI H200", д.н. НОМЕР_3 , який вона оцінює в 176 967 грн., які є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає розподілу. ОСОБА_1 вказує, що зазначені транспортні засоби 03.11.2018 року були перереєстровані на ім`я ОСОБА_3 , який є батьком ОСОБА_2 , при цьому ОСОБА_3 не міг не знати, що дане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, згоди на укладення договорів купівлі-продажу ОСОБА_1 не надавала. За даних обставин, ОСОБА_2 незаконно здійснив перереєстрацію спірних транспортних засобів на ім`я свого батька, тому ОСОБА_1 просила визнати недійсними договори купівлі-продажу, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03.11.2018 року за №7449/18/003923, №7449/18/003924, №7449/18/003925 та видані Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецавтомото".

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ). про поділ спільного майна подружжя (а.с.47-49, том1), в якому просив визнати спільним сумісним майном подружжя та провести розподіл речей на загальну суму 77 850 грн. А саме: телевізор марки "SAMSUNG" - 5000 грн.; холодильник марки "SAMSUNG" - 16 000 грн.; морозильну камеру "ARISTON" - 6 000 грн.; пральну машину марки "BEKO" - 4 000 грн.; шафу-купе в спальню - 3 500 грн.; меблі вітальні з дзеркалом; меблевий гарнітур (шафа для одягу, шафа з поличками та відділом для речей, стіл для письма та комп`ютера) - 4 500 грн.; супутникову антену (тарілка) з тюнером - 3 000 грн.; газову плиту з неіржавіючої сталі з електродуховкою - 7 000 грн.; комп`ютер власної збірки з монітором, мишкою, клавіатурою та колонками - 2 000 грн.; акустику фірми "Genius 5.1" (5 динаміків, 1 сабвуфер, дистанційний пульт) - 6 000 грн.; душову кабіну з телефонним зв`язком, радіо - 5 000 грн.; шафу під умивальник з дзеркалом у ванній кімнаті - 2 500 грн.; жіночий велосипед - 1 700 грн.; ковролін у трьох кімнатах - 1 000 грн.; міжкімнатні двері (3 шт.) - 1 000 грн.; мультиварку - 800 грн.; пилосос - 700 грн.; кухонні шафи - 4 500 грн.; мікрохвильову піч - 700 грн.; рулон дермантину для оббивки м`яких меблів пастельного кольору (новий) - 1 000 грн.; вентилятор - 150 грн.; керамічний обігрівач - 300 грн. В обґрунтування вимог заявленого зустрічного позову ОСОБА_2 вказував, що за час перебування у шлюбі із ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) ними були придбані зазначені речі, які підлягають поділу, як спільне майно подружжя.

У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) про визнання права особистої власності на транспортні засоби (а.с.75-76, том1). З урахуванням уточненої позовної заяви про збільшення позовних вимог (а.с.214-216, том1), ОСОБА_3 просив визнати за ним право особистої власності на транспортні засоби: автомобіль марки "DAF 95XF 430", 2005 року випуску та причіп "LATRE 96-3105", 1997 року випуску з моменту їх купівлі, а саме, з 14.06.2012 року по дату їх перереєстрації на його ім`я, до 03.11.2018 року, а на автомобіль марки "HYUNDAI H200", 2004 року випуску, з моменту купівлі, а саме, в період з 30.04.2009 року по дату перереєстрації на його ім`я, тобто, до 03.11.2018 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_3 вказував, що вказані транспортні засоби були придбані за його особисті кошти.

У лютому 2019 року (а.с.198-200, том1) ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на транспортні засоби. ОСОБА_4 просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 : автомобіль марки "DAF 95XF 430", 2005 року випуску; причіп "LATRE 96-3105", 1997 року випуску; автомобіль марки "HYUNDAI H200", 2004 року випуску. В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_4 вказувала, що вказані транспортні засоби були придбані її чоловіком ОСОБА_3 за спільні сумісні кошти їх подружжя, при цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не мали коштів на придбання вказаних транспортних засобів, які її чоловік ОСОБА_3 формально зареєстрував на свого сина ОСОБА_2 .

Рішенням Варвинського районного суду Чернігівської області від 18.10.2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсними договорів купівлі-продажу. Судом відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. Судом відмовлено у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права особистої власності на транспортні засоби. Судом відмовлено у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права спільної сумісної власності подружжя на транспортні засоби.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 18.10.2019 року в частині відмови у задоволенні її позовних вимог до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсними договорів купівлі- продажу, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору : Товариство з обмеженою відповідальністю ''Спецавтомото''. При цьому ОСОБА_1 просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі вимоги заявленого нею позову. Доводи апеляційної скарги вказують, що рішення суду першої інстанції від 18.10.2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 є незаконним та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, при цьому суд допустив суперечливі висновки, які свідчать про недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи. Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції вказав у рішенні, що правомірність дій комісіонера ТОВ ''Спецавтомото'' під час здійснення посередництва при укладенні договорів купівлі-продажу транспортних засобів між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніким не оспорювалась. Проте, як стверджує ОСОБА_1 , у своїй позовній заяві вона просила суд визнати недійсними договори купівлі-продажу спірних транспортних засобів, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03.11.2018 року та видані ТОВ''Спецавтомото'' у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно, оскільки ОСОБА_3 не міг не знати, що спірне майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і згоди на укладення договорів купівлі-продажу транспортних засобів ОСОБА_1 не надавала. З посиланням на постанови Верховного Суду України від 21.11.2018 року у справі №372/504/17, від 24.05.2017 року у справі №6-843цс 17 та на постанови Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі №404/1515/16-ц ОСОБА_1 вказує про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Доводи апеляційної скарги зазначають про відсутність по справі доказів відносно того, що спірні автомобілі були придбані за кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Доводи апеляційної скарги стверджують, що висновок суду першої інстанції відносно того, що покупцем спірних транспортних засобів є ОСОБА_3 , суперечить нормам матеріального і процесуального права. З посиланням на положення п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин,сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388, доводи апеляційної скарги вказують, що підставою для реєстрації права власності на транспортні засоби була особиста заява власника ОСОБА_2 та відповідні письмові документи, які підтверджують правомірність придбання ним транспортних засобів. За даних обставин ОСОБА_1 вважає такими, що суперечать вимогам закону, показання допитаного в якості свідка ОСОБА_2 відносно того, що його батько ОСОБА_3 купував транспортні засоби без його участі і оформлював на нього без його відома. Доводи апеляційної скарги стверджують про те, що показання свідків не можуть бути підтвердженням тих обставин, що покупцем спірних транспортних засобів у 2009 та 2012 роках був ОСОБА_3 , при цьому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не визнавали недійсними документи, які були правовою підставою для реєстрації спірних транспортних засобів за ОСОБА_2 . Доводи апеляційної скарги зазначають, що в рішенні суду першої інстанції від 18.10.2019 року вказано, що ОСОБА_1 не змогла пояснити, за яких обставин було придбано автомобілі та за які кошти, але в подальшому в рішенні суду зазначено, що обставини придбання автомобілів, на які посилалась ОСОБА_1 , не знайшли свого підтвердження доказами та спростовуються показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які стверджували, що покупцем спірних автомобілів був ОСОБА_3 , а не ОСОБА_2 , на якого було зареєстровано право власності на транспортні засоби. ОСОБА_1 в доводах апеляційної скарги вказує про те, що спірні транспортні засоби були придбані нею та ОСОБА_2 за спільні кошти їх подружжя, оскільки вони займались вирощуванням, закупівлею та продажем картоплі. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскільки судом не було визнано, що спірні автомобілі належали ОСОБА_2 на праві приватної особистої власності, то дані транспортні засоби є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають розподілу.

В іншій частині рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 18.10.2019 року не оскаржується.

Відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_2 (а.с.201-203, том2), ОСОБА_3 (а.с.214-216, том2), ОСОБА_4 (а.с.223-224, том2) просять залишити без задоволення апеляційну скаргу у зв`язку з її безпідставністю та залишити без змін обґрунтоване у оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції від 18.10.2019 року.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду даної справи (а.с.277,279-283, том2), не з`явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.5 статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

За даних обставин, датою прийняття постанови апеляційного суду є 03.08.2020 року.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що з 20.08.2008 року по 18.08.2018 року (а.с.7,34,том 1) ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно інформації Територіального сервісного центру №7442 Регіонального сервісного центру в Чернігівській області (а.с.118,174,175, том 1) на ім`я ОСОБА_2 було зареєстровано транспортні засоби:

- автомобіль марки "HYUNDAI H200", д.н. НОМЕР_3 - 30.04.2009 року;

- автомобіль марки "DAF 95XF 430", д.н. НОМЕР_1 - 14.06.2012 року;

- причіп "LATRE 96-3105", д.н. НОМЕР_2 - 14.06.2012 року.

03.11.2018 року на підставі договорів комісії, гарантійних листів та договорів купівлі-продажу №7449/18/003923, №7449/18/003924, №7449/18/003925 ОСОБА_2 при посередництві комісіонера Товариство з обмеженою відповідальністю "Спецавтомото" продав автомобіль марки "DAF95XF430", 2005 року випуску, причіп "LATRE 96-3105", 1997 року випуску, автомобіль марки "HYUNDAI H200", 2004 року випуску, ОСОБА_3 (а.с.118,184,185, 186,187,188,189,190,191,192, том 1).

На підставі приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції від 18.10.2019 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсними договорів купівлі-продажу, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Спецавтомото".

Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 18.10.2019 року, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсними договорів купівлі-продажу, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що вимоги заявленого позову не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності вказаного висновку суду першої інстанції фактичним обставинам справи та нормам права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 18.10.2019 року у оскаржуваній частині, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції вказав у рішенні, що правомірність дій комісіонера ТОВ ''Спецавтомото'' під час здійснення посередництва при укладенні договорів купівлі-продажу транспортних засобів між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніким не оспорювалась. Проте, як стверджує ОСОБА_1 , у своїй позовній заяві вона просила суд визнати недійсними договори купівлі-продажу спірних транспортних засобів, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03.11.2018 року та видані ТОВ''Спецавтомото'' у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно, оскільки ОСОБА_3 не міг не знати, що спірне майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і згоди на укладення договорів купівлі-продажу транспортних засобів ОСОБА_1 не надавала. З посиланням на постанови Верховного Суду України від 21.11.2018 року у справі №372/504/17, від 24.05.2017 року у справі №6-843цс 17 та на постанови Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року у справі №404/1515/16-ц ОСОБА_1 вказує про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Доводи апеляційної скарги зазначають про відсутність по справі доказів відносно того, що спірні автомобілі були придбані за кошти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Доводи апеляційної скарги стверджують, що висновок суду першої інстанції відносно того, що покупцем спірних транспортних засобів є ОСОБА_3 , суперечить нормам матеріального і процесуального права. З посиланням на положення п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин,сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388, доводи апеляційної скарги вказують, що підставою для реєстрації права власності на транспортні засоби була особиста заява власника ОСОБА_2 та відповідні письмові документи, які підтверджують правомірність придбання ним транспортних засобів. За даних обставин ОСОБА_1 вважає такими, що суперечать вимогам закону, показання допитаного в якості свідка ОСОБА_2 відносно того, що його батько ОСОБА_3 купував транспортні засоби без його участі і оформлював на нього без його відома. Доводи апеляційної скарги стверджують про те, що показання свідків не можуть бути підтвердженням тих обставин, що покупцем спірних транспортних засобів у 2009 та 2012 роках був ОСОБА_3 , при цьому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не визнавали недійсними документи, які були правовою підставою для реєстрації спірних транспортних засобів за ОСОБА_2 . Доводи апеляційної скарги зазначають, що в рішенні суду першої інстанції від 18.10.2019 року вказано, що ОСОБА_1 не змогла пояснити, за яких обставин було придбано автомобілі та за які кошти, але в подальшому в рішенні суду зазначено, що обставини придбання автомобілів, на які посилалась ОСОБА_1 , не знайшли свого підтвердження доказами та спростовуються показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які стверджували, що покупцем спірних автомобілів був ОСОБА_3 , а не ОСОБА_2 , на якого було зареєстровано право власності на транспортні засоби. ОСОБА_1 в доводах апеляційної скарги вказує про те, що спірні транспортні засоби були придбані нею та ОСОБА_2 за спільні кошти їх подружжя, оскільки вони займались вирощуванням, закупівлею та продажем картоплі. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскільки судом не було визнано, що спірні автомобілі належали ОСОБА_2 на праві приватної особистої власності, то дані транспортні засоби є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають розподілу.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції від 18.10.2019 року у оскаржуваній частині, виходячи з наступного.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що за період шлюбу на ім`я ОСОБА_2 було зареєстровано транспортні засоби: автомобіль марки ''HYUNDAI H200'', д.н. НОМЕР_3 ; автомобіль марки ''DAF 95XF 430'', д.н. НОМЕР_1 ; причіп ''LATRE 96-3105'', д.н. НОМЕР_2 (а.с.118,174,175, том 1).

Вказані транспортні засоби позивач за первісним позовом ОСОБА_1 просить суд визнати спільним майном подружжя та провести розподіл вказаного майна. Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 в ході розгляду справи судом першої інстанції у задоволенні вимог позову ОСОБА_1 просив відмовити з тих підстав, що дані транспортні засоби придбані його батьком ОСОБА_3 за особисті кошти.

В ході розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що спірні транспортні засоби були придбані ОСОБА_3 у 2009 році та у 2012 році у приватних осіб. Вказані обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , а також показаннями допитаних судом першої інстанції в якості свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

На підставі встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що спірні автомобілі були придбані за договорами купівлі-продажу. При цьому покупцем є ОСОБА_3 , оскільки саме він прийняв вказані автомобілі, сплативши за них певні грошові суми, виконавши таким чином умови, передбачені статтею 655 ЦК України. При цьому суд першої інстанції прийняв до уваги показання зазначених свідків, оскільки їх показання узгоджуються з іншими обставинами справи, встановленими в судовому засіданні.

Посилання позивача за первісним позовом ОСОБА_1 відносно того, що вона та її колишній чоловік ОСОБА_2 займались підприємницькою діяльністю, а саме, вирощували картоплю та продавали її, і таким чином, накопичили кошти на придбання спірних автомобілів, не прийняті до уваги судом першої інстанції, оскільки вказані твердження ОСОБА_1 не підтверджуються належними та достатніми доказами. При цьому суд першої інстанції зазначив у рішенні від 18.10.2019 року, що жоден із подружжя не був зареєстрований у встановленому законом порядку приватним підприємцем, відсутні і будь-які докази того, що ОСОБА_1 або ОСОБА_2 виділялись земельні ділянки для вирощування картоплі. В ході розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 стверджувала, що спірні автомобілі були придбані нею та ОСОБА_2 за кошти, отримані ними від продажу картоплі. Разом з тим, суд першої інстанції зазначив у рішенні від 18.10.2019 року, що вказані ОСОБА_1 обставини придбання спірних автомобілів не підтверджені по справі належними доказами та спростовуються показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

За даних обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надано належних доказів, які б підтверджували ступінь участі працею та грошовими коштами її та ОСОБА_2 у придбанні спірних транспортних засобів.

Відповідно до приписів ч.1,ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язок доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції було необґрунтовано прийнято до уваги показання свідків, які спростували обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 18.10.2019 року у оскаржуваній частині. Оскільки, виходячи із приписів ч.1 статті 90 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів, при цьому згідно ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції в ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що батько ОСОБА_2 - ОСОБА_3 займався підприємницькою діяльністю, при цьому у 2004 році він був зареєстрований, як фізична особа-підприємець (а.с.77, том 1). Протягом 2004-2019 років ОСОБА_3 займався підприємницькою діяльністю, мав при цьому відповідні доходи, що підтверджується податковими деклараціями. Також судом першої інстанції в ході розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, що у 1999 році ОСОБА_4 продала належну їй квартиру у м.Прилуки (а.с.77,78,81,82-83,84-85,86,87, 202,203,204,205,206,217,218,219,220-221,222,223,224,225, том 1).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що факт реєстрації спірних транспортних засобів на сина ОСОБА_3 - ОСОБА_2 не може бути підставою для визнання вказаних транспортних засобів спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки праця є основою створення та примноження власності громадян, а розмір часток визначається ступенем трудової участі кожного з них.

При вирішенні по суті вимог позову ОСОБА_1 судом першої інстанції було прийнято до уваги висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі №214/1520/15-ц, провадження №61-15808св18, відповідно до яких належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуто ними в період шлюбу, при цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 18.10.2019 року у оскаржуваній частині, оскільки судом першої інстанції прийнято до уваги ті обставини, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна, є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Відповідно до роз`яснень п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України ''Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя'' від 21.12.2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що спірні транспортні засоби, зареєстровані в період шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на ОСОБА_2 , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказані транспортні засоби придбані не ними та не на їх спільні кошти.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують обставин, встановлених судом першої інстанції під час судового розгляду даної справи. Судом першої інстанції встановлено, що подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не мало коштів для придбання вартісних транспортних засобів, оскільки вони не мали постійного заробітку або іншого відповідного джерела доходів, яке б надавало можливість заощадити необхідну суму коштів. При цьому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в суді першої інстанції пояснили, що їх син ОСОБА_2 надавав їм допомогу у веденні підприємницької діяльності, підставою для реєстрації спірних транспортних засобів на ім`я ОСОБА_2 зазначили факт родинних відносин.

Позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 не надано суду належних та достатніх доказів у розумінні статей 77,80 ЦПК України на спростування вказаних обставин.

Доводи апеляційної скарги стверджують про те, що показання свідків не можуть бути підтвердженням тих обставин, що покупцем спірних транспортних засобів у 2009 та 2012 роках був ОСОБА_3 , при цьому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не визнавали недійсними документи, які були правовою підставою для реєстрації спірних транспортних засобів за ОСОБА_2 . Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 18.10.2019 року у оскаржуваній частині, оскільки, виходячи із приписів ч.1 статті 90 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів, при цьому згідно ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції також необґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними укладених між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03.11.2018 року та виданих Товариством з обмеженою відповідальністю "Спецавтомото", договорів купівлі-продажу: автомобіля марки "DAF 95XF 430", д.н. НОМЕР_1 за № 7449/18/003923 ; автомобіля марки "HYUNDAI H200" д.н. НОМЕР_3 за №7449 / 18/003925; причепа марки "LATRE 96-3105", д.н. НОМЕР_2 за № 7449/18/003924 .

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 18.10.2019 року у оскаржуваній частині, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

Судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, що 03.11.2018 року на підставі договорів комісії, гарантійних листів та договорів купівлі-продажу №7449/18/003923, №7449/18/003924, №7449/18/003925 ОСОБА_2 при посередництві комісіонера Товариства з обмеженою відповідальністю "Спецавтомото" продав автомобіль марки "DAF95XF430", 2005 року випуску, причіп "LATRE 96-3105", 1997 року випуску, автомобіль марки "HYUNDAI H200", 2004 року випуску, ОСОБА_3 (а.с.118,184,185,186,187,188,189,190,191,192, том 1).

Вказані договори укладено відповідно до Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009 року №1200 (з наступними змінами).

Відповідно до приписів статті 68 Сімейного кодексу України, яка регламентує здійснення права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

При вирішенні спору у вказаній частині позовних вимог судом першої інстанції враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 22.02.2017 року у справі №6-17цс17.

Доводи апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції вказав у рішенні, що правомірність дій комісіонера ТОВ ''Спецавтомото'' під час здійснення посередництва при укладенні договорів купівлі-продажу транспортних засобів між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніким не оспорювалась. Проте, як стверджує ОСОБА_1 , у своїй позовній заяві вона просила суд визнати недійсними договори купівлі-продажу спірних транспортних засобів, укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 03.11.2018 року та видані ТОВ''Спецавтомото'' у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно, оскільки ОСОБА_3 не міг не знати, що спірне майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і згоди на укладення договорів купівлі-продажу транспортних засобів ОСОБА_1 не надавала.

На думку апеляційного суду, вказані доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що оскільки судом в ході розгляду даної справи не встановлено правових підстав для визнання спірних транспортних засобів спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , то за даних обставин суд не вбачає у діях відповідачів за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ознак недобросовісності.

Доводи апеляційної скарги вказують, що оскільки судом не було визнано, що спірні автомобілі належали ОСОБА_2 на праві приватної особистої власності, то дані транспортні засоби є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають розподілу. Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 18.10.2019 року в оскаржуваній частині. Оскільки ОСОБА_1 не надано належних та достатніх доказів у розумінні статей 77,80 ЦПК України на спростування висновку суду першої інстанції відносно того, що спірні транспортні засоби, зареєстровані в період шлюбу ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на ОСОБА_2 , не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказані транспортні засоби придбані не ними та не на їх спільні кошти.

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 18.10.2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсними договорів купівлі-продажу, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, на які учасники справи посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В іншій частині рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 18.10.2019 року апеляційним судом не переглядається силу положень ч.1 статті 367 ЦПК України.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Варвинського районного суду Чернігівської області від 18 жовтня 2019 року у оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 03.08.2020 року.

Головуючий: Судді: