ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6050/20 Справа № 199/8214/19 Суддя у 1-й інстанції - Спаї В. В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Каратаєвої Л.О. Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майном за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2019 року позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 20.10.1968 р. між ОСОБА_4 (мати позивача), ОСОБА_5 (покупці за договором) та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (продавці за договором) був укладений договір купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

З моменту придбання частини будинку їхня родина постійно проживали разом у одному будинку з подружжям ОСОБА_8 , вони відразу знайшли спільну мову та між ними склалися дружні та довірчі відносини, а оскільки вони були людьми похилого віку і власних дітей не мали, сім`я позивача піклувалася про них, як про рідних та жили однією сім`єю.

Коли померла ОСОБА_6 , і враховуючи те, що ОСОБА_7 дуже хворів, не міг про себе самостійно піклуватися та потребував постійного догляду, позивач взяла на себе всю опіку над ОСОБА_7 , оскільки окрім неї піклуватися за ним не було кому, а для неї він був рідною людиною. Усі витрати по догляду, включаючи витрати на ліки, лікування, оздоровлення і харчування, були за її власні кошти.

Позивач зазначає, що враховуючи те, що ОСОБА_7 потребував постійної опіки, а входи в будинок у них були різні, то за її пропозиції і його згоди, було зроблено перепланування частини будинку, а саме: вибито частину стінки, що з`єднувала їхні частини будинку.

Перепланування та ремонт були зроблені за власні кошти позивача. Крім того, витрати за доглядом, утриманням будинку, сплата комунальних послуг були також за власні кошти позивача.

У 1997 році після смерті ОСОБА_7 , ОСОБА_3 (відповідач) повідомила про те, що ОСОБА_7 за договором дарування від 23.11.1991 р. подарував їй жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 і поставила вимогу про негайне звільнення будинку.

Крім того, вона повідомила про те, що начебто є племінницею покійного ОСОБА_7 і що останній за життя подарував їй будинок.

Позивач вказує, що відповідачу було відомо про те, що подружжя ОСОБА_8 у 1968 році продали їм частину будинку і що вони мешкають на законних підставах. За весь час, що позивач мешкає у спірному будинку, вона бачила відповідача лише один раз, коли вона приїхала до ОСОБА_7 і в невідомому напрямку кудись з ним поїхала. Крім цього, вона ніколи не приїздила до нього та не піклувалася, не цікавилася його станом здоров`я і ніяким чином йому не допомагала.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 1997 р. (справа №2-279) договір купівлі-продажу від 20 жовтня 1968 року 1/2 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (покупці за договором) та ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (продавці за договором) був визнаний дійсним та за ОСОБА_9 було визнано право власності на частину будинку у розмірі 43/100.

При зверненні до суду із вказаним позовом, позивач зазначає, що житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 вона проживає постійно та безперервно, починаючи з 1968 року. За цей час, за її власні кошти був здійснений капітальний ремонт та постійно здійснюється поточний ремонт. Крім того, за власні кошти позивач утримує весь будинок у належному для проживанні стані та здійснює повне обслуговування прибудинкової території, а також самостійно сплачує усі комунальні послуги, податок на землю та інші необхідні витрати.

Відповідач ніколи не проживала у цьому будинку, жодним чином не брала і не бере участі, а ні в капітальному, а ні технічному ремонті будинку, його утриманні та утриманні придомової території, жодного разу не сплачувала за комунальні послуги, податок на землю та інші обов`язкові належні платежі.

Позовна заява містить вимогу про визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на нерухоме майно: 43/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надала суду доказів в порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, та інші обставини, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2020 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 1997 р. (справа №2-279) договір купівлі-продажу від 20 жовтня 1968 року Ѕ частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (покупці за договором) та ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (продавці за договором) був визнаний дійсним та за ОСОБА_9 було визнано право власності на частину будинку у розмірі 43/100.

Позивач є власником 57/400 частин житлового будинку АДРЕСА_1 відповідно до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.04.1998 р., зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №611 за реєстровим №87 та 57/200 частин відповідно до договору дарування, посвідченого 08.02.2016 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б., за реєстровим №202, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.02.2016, номер запису про право власності: 13159236.

Відповідач є власником 43/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 23.11.1991 р. державним нотаріусом Четвертої Дніпропетрвоської державної нотаріальної контори Яворською Л.А. за реєстровим №2-3889, право власності зареєстровано 15.12.199 ДМБТІ за записано в реєстрову книгу №611 за реєстровим №87 (а.с.100-102, 99).

З 16.06.1993 р. у вказаному будинку зареєстровано місце проживання позивача, що підтверджується відбитком штампу в паспорті громадянина України ОСОБА_1 на арк. 11 (а.с. 30) та з 19.04.1992 р. у вказаному будинку зареєстровано місце проживання відповідача, що підтверджується відбитком штампу в паспорті громадянина України ОСОБА_3 на арк. 11 (а.с. 98).

За судового розгляду встановлена обізнаність позивача щодо того, що відповідач є власником частини спірного домоволодінні, що підтверджується рішенням суду від 17.04.1997 у справі 2-729/97.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд обґрунтовано виходив з того, що позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надала суду доказів в порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, та інші обставини, що мають значення для справи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, згідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

А згідно, роз`яснень, викладених у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Оскільки, як було вірно встановлено судом першої інстанції, що позивачці ОСОБА_1 було достовірно відомо з 1997 року, що 43/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 є власністю відповідачки ОСОБА_3 , а тому на даний випадок дія норми 344 ЦК України не поширюється.

Доводи апелянта про те, що з 1968 року вона безперервно користуються спірним домоволодінням, до уваги прийняти не можна, оскільки ці дії позивача не свідчать про набуття ним права власності на спірне домоволодіння та не є підставою для набуття такого права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки вони ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до приписів ч. 1 п.1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за наслідками розгляду скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскаржуване рішення постановлене судом на підставі наявних у справі доказів з додержанням вимог законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, оскільки правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2020 року, відсутні.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Л.О. Каратаєва

Т.Р. Куценко