Провадження №22-ц/812/1171/20
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 вересня 2020 року м. Миколаїв

справа № 486/1697/19

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Шаманської Н.О., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування адміністрації Заводського району Миколаївської області, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, ухвалене 25 травня 2020 року під головуванням судді Далматової Г.А., повний текст судового рішення складений 29 травня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позивачка зазначала, що з 2012 року по травень 2015 року перебувала у цивільному шлюбі з відповідачем, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2015 року з відповідача на утримання сина стягнуто аліменти у розмірі ј частини з усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Між тим відповідач рішення суду не виконує, станом на 18 вересня 2018 року заборгованість зі сплати аліментів становить 43 163 грн. 80 коп. Як вказала позивачка, дитину вона виховує та утримує самостійно, піклується про його здоров`я та розвиток. Син про батька не згадує, оскільки відповідач не намагається спілкуватися з дитиною.

Посилаючись на ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо його неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач позов не визнав.

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання сина, поклавши на Орган опіки та піклування адміністрації Заводського району Миколаївської області контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність рішення суду, просить його скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову. Апелянт вказує, що суд не врахував того, що відповідач не надав доказів виконання ним своїх батьківських обов`язків, між тим той більш ніж три роки жодним чином не переймається дитиною, не допомагає матеріально, не цікавиться здоров`ям сина. Крім того, судова практика ЄСПЛ, на яку посилається суд першої інстанції, на думку ОСОБА_1 , підтверджують обґрунтованість її позовних вимог, оскільки позбавлення відповідача батьківських прав відповідає інтересам дитини.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та її представник адвокат Іванова Л.М. підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги.

Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи сповіщені належним чином. Від органу опіки і піклування надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, в якій вони також зазначали, що підтримують свій висновок щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 . Відповідач про причину неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 14 серпня 2019 року прізвище малолітнього ОСОБА_3 було змінено його батьками відповідно до статті 148 СК України на ОСОБА_4 та повторно видано свідоцтво про народження.

Дитина проживає разом зі своєю матір`ю, якою створені всі необхідні умови для проживання дитини.

З 17 грудня 2015 року ОСОБА_5 відвідував дошкільний навчальний заклад № 147 Управління освіти Миколаївської міської ради. Батько не приймав участі у вихованні дитини, не відвідував батьківських заходів дошкільного навчального закладу, що підтверджується довідкою вказаного закладу від 06.09.2018 року. З вересня 2019 року дитина навчається у 1-Д класі Миколаївської спеціалізованої школи № 22 з поглибленим вивченням англійської мови з 1 класу Миколаївської міської ради Миколаївської області. За час навчання батько до школи жодного разу не з`явився, навчанням і вихованням дитини не цікавився. Дитині увагу не приділяє, що підтверджується відповідними довідками даної школи. Як вбачається з виписки з історії розвитку дитини ОСОБА_3 на прийом до лікаря приходила лише мама.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 вересня 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 02 липня 2015 року і до повноліття дитини.

Згідно інформації Южноукраїнського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області та копії довідки про нарахування заборгованості по аліментним платежам, на виконанні у відділі перебуває виконавчий лист Заводського районного суду м. Миколаєва № 2/487/2146/15 від 15 вересня 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_3 , та виконавчий лист № 2-487/2147/2015 від 12 січня 2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на її утримання. Станом на 01 жовтня 2019 року заборгованість ОСОБА_2 за виконавчим листом Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 вересня 2015 року № 2/487/2146/15 складає 122 836,60 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що на теперішній час відсутні достатні підстави для застосування до відповідача крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав, оскільки позивачем не надано достатніх та переконливих доказів стосовно винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а саме, відсутні відомості про таку поведінку відповідача, яка негативно впливала б на дитину, або свідчили б про те, що наявність батьківських прав у ОСОБА_2 дійсно суперечить інтересам дитини, та враховуючи незгоду відповідача щодо позбавлення його батьківських прав. Разом із тим, з метою захисту інтересів малолітньої дитини суд першої інстанції попередив відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на нижчевикладене.

Так, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Так, положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батьківських прав, покладено на позивача.

Проте, суду не надано достатніх та переконливих доказів стосовно винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками. Зокрема, у матеріалах справи відсутні відомості про таку поведінку відповідача, яка негативно впливала б на дитину, або свідчили б про те, що наявність батьківських прав у ОСОБА_2 дійсно суперечить інтересам дитини та зумовлюють застосування до нього такої виключної міри як позбавлення батьківських прав.

При цьому судом вірно зазначено, що долучений до матеріалів справи лист Заводського відділу поліції Головного управління Національної поліції від 18 жовтня 2019 року щодо притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ст. 173 КУпАП не свідчить про його жорстоке поводження щодо дитини або ж негативний вплив на малолітнього ОСОБА_3 з боку його батька.

Не може доводити свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини факт стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що на час розгляду справи відсутня виняткова ситуація, яка б дозволила дійти висновку про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав.

У висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 січня 2020 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача також не наведено достатньо фактичних даних щодо свідомої винної поведінки ОСОБА_2 . Даний висновок не містить аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не вказано про встановлені фактичні обставини умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Зі змісту висновку вбачається, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини відповідач заперечував проти позбавлення його батьківських прав, посилаючись на те, що не спілкується із сином через конфліктні відносини із ОСОБА_1 .

Тобто, такий висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Крім того, про факти застосовування до відповідача до цього часу заходів попередження щодо необхідності змінити ставлення до виховання сина, у висновку не зазначено.

Відповідно до положень ч.ч. 5, 6 ст.19 СК України висновок органу опіки та піклування не є обов`язковим для суду, такий висновок є доказом у справі, якій підлягає дослідженню і оцінці судом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дав правильну оцінку вищезазначеному висновку органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим.

За вказаних обставин, враховуючи, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, районний суд дійшов вірного висновку про недоведеність позивачкою достатніх підстав для застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, що є способом захисту прав та інтересів дитини, якою є позбавлення батьківських прав.

Виходячи з викладеного, районний суд правильно ухвалив рішення про відмову в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 стосовно малолітнього сина ОСОБА_7 , попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

Такий висновок суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Фактичні обставини встановлені судом повно та обєктивно, їм надано належний правовий аналіз, що обґрунтовано відображено в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Доводи апеляційної скарги про неналежну оцінку судом наданих позивачкою доказів, не спростовують вищевикладених висновків суду, зроблених відповідно до норм матеріального права та фактичних обставин справи, встановлених судом на підставі повно та всебічно досліджених доказів.

Також не можна вважати обґрунтованими аргументи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно не взяв до уваги неприязне ставлення дитини до батька. Так, із соціально-психологічного висновку від 05.11.2019 року за № 1720, складеного директором Миколаївського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей і молоді стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відношення ОСОБА_7 до батька є негативним, він не має прив`язаності до батька, після конфліктної ситуації, яка сталася між батьками, хлопець відчуває до нього образу.

Проте, ураховуючи наявність конфлікту між батьками, постійне проживання дитини з матір`ю, ставлення дитини до батька не має вирішального значення для правильного вирішення спору. До того ж, відповідно з вищевказаним висновком результати психодіагностичного дослідження можуть змінюватися під впливом зовнішніх факторів, оскільки дитяча психіка є нестабільною субстанцією та дитина може підпадати під вплив дорослих, яким довіряє (а.с. 204).

Так, положеннями статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Проте, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Отже, оцінюючи такі доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з того, що батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьком конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. При визначенні найкращих інтересів дитини необхідно враховувати, що інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною.

Апеляційним судом не було встановлено фактів негативного впливу ОСОБА_2 на сина, або обставин, які свідчили б про те, що наявність у відповідача батьківських прав дійсно суперечить інтересам дитини.

Крім того, з пояснень ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції вбачається, що ОСОБА_2 навідав дитину та подарував їй велосипед, що свідчить про його бажання змінити свою поведінку та відносини з сином у бік їх покращення.

За такого, суд першої інстанції правильно вважав, що саме по собі негативне ставлення дитини до батька, з огляду на конкретні встановлені обставини даної справи, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки це не відповідає найкращим інтересам дитини.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав є необґрунтованими.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської область від 25 травня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий: В.В. Коломієць

Судді: Н.О. Шаманська

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 09 вересня 2020 року