КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 серпня 2020 року

м. Київ

справа №757/7971/19-ц

провадження № 22-ц/824/9910/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач - Державна казначейська служба України

третя особа - Голосіївський районний відділ Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та представника відповідача Державної казначейської служби України - Кендюх Тетяни Василівни

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року у складі судді Остапчук Т.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, третя особа Голосіївський районний відділ Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій та бездіяльності органів державної влади, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконних рішень, дій та бездіяльності органів державної влади.

В обґрунтування вимог зазначали, що вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28 серпня 2013 року по кримінальній справі №2604/28988/12 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України та із застосуванням ст. 70 КК України призначено покарання у виді шести років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. У рамках кримінального провадження розглянутий та частково задоволений цивільний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо відшкодування шкоди, заподіяної злочином (загибеллю сина) та стягнуто з ОСОБА_4 по 233 070,50 грн на кожного в рахунок відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат, пов`язаних з правовою допомогою.

Посилалися на те, що на примусове виконання вироку по кримінальній справі №2604/28988/12 Дніпровським районним судом м. Києва 19 грудня 2013 року видані виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року у справі №755/7704/17 здійснено перерахунок боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за період з 26 листопада 2013 року по 30 квітня 2017 року та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 261 337,73 грн - індекс інфляції та 24 003,06 грн - 3% річних; на користь ОСОБА_2 - 261 337,73 грн - індекс інфляції та 24 003,06 грн - 3 % річних.

Зауважували на тому, що державним виконавцем Голосіївського РВ ДВС м. Київ лише 24 липня 2014 року, тобто через вісім місяців після набрання вироком законної сили, винесено постанову про відкриття виконавчих проваджень і лише 22 жовтня 2014 року вказані виконавчі провадження були об`єднані у зведене виконавче провадження №45194239.

Уважали, що у зв`язку з численними порушеннями, допущеними державними виконавцями, затягуванням та зволіканням останніми з вчиненням відповідних дій, спрямованих на виконання вироку суду, що підтверджується судовими рішеннями та постановами про результати перевірки законності виконавчого провадження, наразі виконати вказаний вирок суду не представляється за можливе.

Таким чином, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просили стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 672 053,15 грн, з яких: 514 985,20 грн - майнової шкоди, 52 601,40 грн - інфляційних втрат, 14 466,55 грн - 3% річних, 90 000 грн - моральної шкоди; на користь ОСОБА_2 просили стягнути кошти у розмірі 672 971,35 грн, з яких: 575 798,82 грн - майнової шкоди, 52 679,50 грн - інфляційних втрат, 14 493,03 грн - 3% річних, 90 000 грн - моральної шкоди, заподіяної внаслідок неправомірних дій та бездіяльності головного державного виконавця Голосіївського РВ ДВС м. Київ Бережної О.О., старшого державного виконавця Маріуци Т.В., державного виконавця Бучацького Ю.О., виконуючих обов`язки начальника Голосіївського РВ ДВС м. Київ Тертичної В.В., ОСОБА_8., начальника Голосіївського РВ ДВС м. Київ Ярушевської І.І., заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у м Києві Чепурного В.М.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 3000 грн на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 27 травня 2020 рокупозивачі звернулися до суду з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки уважають, що недотримання судом норм права призвело до постановлення помилкового рішення, через яке позивачі втратили останню можливість у правовий спосіб повернути свої особисті кошти, витрачені на лікування та поховання сина.

Апеляційну скаргу мотивують тим, що суд першої інстанції, приймаючи рішення, не звернув увагу на те, що позивачі оскаржують виконавче провадження, обсяг та своєчасність виконання якого було і залишається обов`язком держави незалежно від того, який конкретно орган відповідає за виконання цієї функції у будь-який момент часу, оскільки після набрання вироком законної сили позивачі не мали законної можливості отримати виконавчі документи, перевірити правильність їх оформлення та без затримок звернути до примусового виконання, а тому суттєве порушення з боку Дніпровського районного суду м. Києва визначених у законі строків направлення виконавчих документів до примусового виконання, грубі помилки, допущені при внесені інформації про боржника до виконавчих документів, стали причиною вибуття арештованого у порядку забезпечення позову майна з власності боржника, що унеможливило виконання вироку суду за рахунок цього майна, чим завдано позивачам реальної матеріальної шкоди.

Посилаються на відомості з офіційного веб-сайту Автоматизованої системи виконавчих проваджень, як на доказ невиконання державним виконавцем передбачених законом заходів, спрямованих на своєчасне і повне виконання рішення суду.

Уважають, що державні виконавці приймали неправомірні рішення, вчиняли умисні протиправні дії (бездіяльність), внаслідок яких боржник протиправно був фактично звільнений від виконання судового вироку, а позивачі залишились без належного захисту своїх прав та інтересів, оскільки протиправними діями (бездіяльністю) державні виконавці повністю унеможливили подальше виконання вироку суду, що завдало позивачам матеріальної та моральної шкоди.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини щодо відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, уважали розумним та справедливим відшкодування моральної шкоди у розмірі 90 000 грн кожному.

Також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 11 червня 2020 року представник Державної казначейської служби України - Кендюх Т .В . звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки вважає, що судом першої інстанції не були встановлені фактичні обставини справи, внаслідок чого ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Уважає, що позивачами не надано відповідних доказів протиправності дій (бездіяльності) органу державної виконавчої служби, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача.

Зазначає, що відсутність закону про визначення порядку та умов відшкодування державою шкоди внаслідок злочину у разі неплатоспроможності особи, що вчинила злочин, унеможливлює виконання рішення суду про стягнення такої шкоди з держави в особі державної казначейської служби України.

27 липня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника Державної казначейської служби України - Кендюх Т.В. на апеляційну скаргу позивачів, в якому остання просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позову відмовити повністю.

28 липня 2020 року судом апеляційної інстанції отримано відзив позивачів на апеляційну скаргу Державної казначейської служби України, в якому вони просять у задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, а позов задовольнити у повному обсязі.

ОСОБА_1 у судовому засіданні свою апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник відповідача свою апеляційну скаргу підтримала, просила скаргу задовольнити, оскаржуване рішення - скасувати.

ОСОБА_2 та третя особа у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходили.

ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що є дружиною ОСОБА_2 , який обізнаний про день та час розгляду справи, проте не прибув у судове засідання через стан здоров`я.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з істотності вимушених змін у життєвих стосунках, тривалості страждань позивачів, їхнього стану здоров`я та із засад розумності і справедливості, враховуючи те, що діями працівників Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві , які визнані судом неправомірними, їм заподіяна моральна шкода, у зв`язку з чим дійшов висновку про стягнення на користь позивачів моральної шкоди у розмірі 3 000 гривень кожному.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною першою та четвертою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28 серпня 2013 року по кримінальній справі №2604/28988/12 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , визнаний винним у скоєнні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України та із застосуванням ст. 70 КК України призначено покарання у вигляді шести років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

У кримінальному провадженні позивачі були визнані потерпілими.

У рамках кримінального провадження розглянутий та частково задоволений цивільний позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо відшкодування шкоди, заподіяної злочином (загибеллю сина) та стягнуто з ОСОБА_4 по 233 070,50 грн на кожного в рахунок відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат, пов`язаних з правовою допомогою.

На примусове виконання вироку по кримінальній справі №2604/28988/12, Дніпровським районним судом м. Києва 19 грудня 2013 року видані виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів.

24 липня 2014 року державним виконавцем Голосіївського РВ ДВС м. Київ винесено постанову про відкриття виконавчих проваджень та 22 жовтня 2014 року вказані виконавчі провадження були об`єднані у зведене виконавче провадження №45194239.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2017 року у справі №755/7704/17 здійснено перерахунок боргу з урахуванням індексу інфляції та 3% річних за період з 26 листопада 2013 року по 30 квітня 2017 року та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 261 337,73 грн - індекс інфляції та 24 003,06 грн - 3% річних, а всього 285 340,79 грн; на користь ОСОБА_2 - 261 337,73 грн - індекс інфляції та 24 003,06 грн - 3 % річних, а всього 285 340,79 грн.

Відповідно до положень ст. 124 Конституції України ч.ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними чи юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 19 Конституції України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

За змістом статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна .

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною третьою статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачі посилались на те, що неправомірні дії державних виконавців призвели до невиконання судового рішення, а тому у встановленому законом порядку на відшкодування майнової шкоди з держави Україна має бути стягнуто 582 053,15 грн, з яких: 514 985,20 грн - майнової шкоди, 52 601,40 грн - інфляційних втрат, 14 466,55 грн - 3% річних; на користь ОСОБА_2 просили стягнути кошти у розмірі 582 971,35 грн, з яких: 575 798,82 грн - майнової шкоди, 52 679,50 грн - інфляційних втрат, 14 493,03 грн - 3% річних.

Відповідно до матеріалів справи, позивачі неодноразово зверталися до Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного управління юстиції у місті Києві та суду з приводу тривалого невиконання вироку суду.

Так, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року по справі №755/5626/16-ц (набрала законної сили 21 листопада 2017 року) визнано неправомірною бездіяльність Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ головного територіального управління юстиції у м. Києві щодо незабезпечення надіслання копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01 серпня 2014 року боржнику та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна в строки, визначені ч. 4 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент вчинення дії); щодо невжиття в повному обсязі необхідних заходів щодо розшуку автомобіля ГАЗ 3302 ДН З 636-20 КН, своєчасного накладення арешту з метою подальшої реалізації майна; щодо порушення строків, визначених Законом «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції) при примусовому виконанні вироку Дніпровського суду м. Києва від 25 листопада 2013 року та невжиття всіх необхідних заходів, спрямованих на виконання виданих за цим судовим рішенням виконавчих документів.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03 серпня 2018 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 26 грудня 2018 року, у справі №755/9795/18 визнано неправомірною бездіяльність начальника Управління ДВС ГТУЮ у м. Києві Чепурного В.М., яка полягає у незабезпеченні належного розгляду скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на бездіяльність начальника ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві; визнано неправомірною бездіяльність начальника Управління ДВС ГУЮ у м. Києві Чепурного В.М., яка полягає у незабезпеченні здійснення перевірки законності зведеного виконавчого провадження відповідно до вимог закону; зобов`язано начальника Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у м. Києві Чепурного В.М. повторно розглянути скаргу на бездіяльність начальника ВДВС Голосіївського РУЮ, здійснивши перевірку законності зведеного виконавчого провадження.

Постановою начальника Голосіївського РВ ДВС Ярушевської І.І. від 23 вересня 2016 визнано незаконною та скасовано постанову про закінчення виконавчих проваджень; зобов`язано відновити провадження та вчинити виконавчі дії.

Постановою начальника Голосіївського РВ ДВС Ярушевської І.І. від 15 листопада 2016 «Про результати перевірки законності виконавчого провадження» визнано дії головного державного виконавця Бережної О.О. з примусового виконання виконавчих листів Дніпровського районного суду м. Києва № 1/755/224/13 від 19 грудня 2013 такими, що здійснені з порушенням вимог ст. 11, 30 Закону України від 21.04.1999 № 606-ХІУ «Про виконавче провадження»; зобов`язано державного виконавця усунути порушення та забезпечити подальше своєчасне та в повному обсязі здійснення виконавчих дій.

Постановою начальника Голосіївського РВ ДВС Зайця А.М. від 16 травня 2017 року визнано дії головного державного виконавця Бережної О.О. з примусового виконання виконавчих листів Дніпровського районного суду м. Києва № 1/755/24/13 від 19 грудня 2013 року такими, що здійснені в порушення вимог ст. 11, 30 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-ХІУ «Про виконавче провадження»; зобов`язано державного виконавця усунути порушення та забезпечити подальше своєчасне та в повному обсязі здійснення виконавчих дій .

Постановою № 264 Начальника Управління ДВС ГУЮ у м. Києві Чепурного В.М. від 13 листопада 2018 року дії головного державного виконавця Бережної О.О. визнано такими, що вчинені з порушенням вимог ст.ст. 11, 57 Закону України №606-XIV «Про виконавче провадження»; дії старшого державного виконавця Маріуци Г.В. визнано такими, що вчинені з порушенням вимог ст. ст. 11, 57 Закону №606-XІV вимог ст.ст. 18, 48 Закону України « Про виконавче провадження»; дії державного виконавця Бучанького Ю.О. визнано такими, що вчинені з порушенням вимог ст. 18,48 Закону України «Про виконавче провадження»; дії начальника Відділу Ярушевської І.І., в.о. начальника Відділу Гертичної В.В. та ОСОБА_8 визнано такими, що вчинені з порушенням вимог ст.74 Закону України «Про виконавче провадження»; зобов`язано начальника Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коблоша О. вжити заходів щодо недопущення виконавцями аналогічних порушень.

Зі змісту наведених судових рішень та постанов вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби слідує, що дії державних виконавців щодо незабезпечення надіслання копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, невжиття в повному обсязі необхідних заходів щодо розшуку автомобіля боржника, своєчасного накладення арешту з метою подальшої реалізації майна та інших дій (бездіяльності) державних виконавців при вчиненні виконавчих дій, визнані неправомірними судовими рішеннями та постановами вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, враховуючи їх організаційний зміст, не перебувають у причинному зв`язку із спричиненням позивачу майнової шкоди, внаслідок несвоєчасного виконання судового рішення.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №761/27123/16-ц.

Таким чином, зважаючи на викладені обставини справи та норми законодавства, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачами не надано суду доказів спричинення державними виконавцями реальних збитків, а сума, заявлена до стягнення в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, є частиною нестягнутої суми за вироком суду.

Разом з тим, невиконання рішення суду щодо нестягнутих грошових коштів не може ототожнюватися із заподіяною позивачу майновою шкодою, оскільки ще існує можливість виконання рішення щодо стягнення з боржника грошових коштів.

При цьому, індекс інфляції за своєю правовою природою не є збитками.

Окрім того, заявляючи позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди, позивачі під час судового розгляду посилалися на положення ст. 625 ЦК України та заявили, що розмір завданої шкоди розраховано за невиконання боржником ОСОБА_4 грошових зобов`язань за вироком суду за період з 01 травня 2017 року по 31 грудня 2018 року. А тому у зв`язку із бездіяльністю Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ щодо тривалого невиконання цих судових рішень, відповідач повинен відшкодувати їм три відсотки річних з урахуванням встановленого індексу інфляції, що становить: 67 067,95 грн на користь ОСОБА_1 , 67 172,53 грн на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи зі змісту частини першої статті 598, статей 599, 600, 604 - 609 ЦК України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання з боржника сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Таким чином, 3 % річних та інфляційні втрати за своєю правовою природою є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, а боржником у даному зобов`язанні є ОСОБА_4 , а не Держава України в особі Державної казначейської служби України.

Отже, позивачем помилково ототожнюється сам факт можливості відшкодування збитків, завданих державним виконавцем фізичній особі під час здійснення виконавчого провадження, з наявністю у виконавчої служби обов`язку виконати грошове зобов`язання боржника перед стягувачем.

Ураховуючи викладене, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки позивачами не доведено спричинення державними виконавцями реальних збитків у зв`язку з неналежним виконанням своїх обов`язків, а на спірні правовідносини не поширюються положення частини другої статті 625 ЦК України, та, відповідно, підстави для стягнення з державної виконавчої служби 3% річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов`язання відсутні.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до положень частини першої статті 1167 ЦК України, статті 1174 ЦК України, частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця, відшкодовується державою.

Установлено, що внаслідок неправомірної бездіяльності державних виконавців Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва, яка встановлена ухвалами Дніпровського районного суду м. Києва від 15 листопада 2017 року та 03 серпня 2018 року, а також постановами вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, була втрачена можливість своєчасно застосувати такий захід примусового стягнення як арешт майна та коштів боржника.

Вказане негативно вплинуло на дотримання прав позивачів щодо належного і своєчасного виконання судового рішення.

Указана неправомірна бездіяльність призвела до порушення строків виконання судового рішення, ухваленого на користь позивачів, та спричинило їм моральну шкоду, яка полягала у душевних стражданнях, яких позивачі зазнали у зв`язку з протиправною поведінкою державних виконавців щодо них.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди та правильно визначив її розмір у 3 000 грн на кожного з позивачів, врахувавши характер і обсяг їх душевних страждань, вимоги розумності та справедливості.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги сторони відповідача, що відсутність закону про визначення порядку та умов відшкодування державою шкоди внаслідок злочину у разі неплатоспроможності особи, що вчинила злочин, унеможливлює виконання рішення суду про стягнення такої шкоди з держави в особі державної казначейської служби України, є неспроможними з огляду на те, що у даній справі позивачі посилались на те, що тривале невиконання вироку суду, що в подальшому, на їх думку, призвело до унеможливлення його виконання, спричинено не відсутністю коштів у боржника, а саме бездіяльністю державної виконавчої служби, яка не здійснила всі необхідні дії для виконання рішення.

Оскільки, інші доводи апеляційних скарг вже були досліджені місцевим судом та отримали належну правову оцінку, нових доводів або доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду, скаржниками не надано, колегія суддів уважає, що місцевий суд всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника відповідача Державної казначейської служби України - Кендюх Тетяни Василівни - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено «04» серпня 2020 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай