П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2020 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 754/3545/19-ц

Номер провадження № 22-ц/824/10705/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Вербової І.М., суддів: Саліхова В.В., Шахової О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року, ухвалене під головуванням судді Батрин О. В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення грошових коштів у сумі 100 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05 липня 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «КБ «Приватбанк» укладено депозитний строковий договір за № SAMDNWFD301 на суму 110 000 грн. терміном на три роки.

16 липня 2018 року вказаний депозитний договір було розірвано за згодою сторін та укладено новий строковий договір за № SAMDNWFD701 терміном на три місяці.

Позивач зазначає, що на момент розірвання договору загальна сума грошових коштів дорівнювала 160 000 грн. 19 коп. з яких, 130 000 грн. 19 коп. були повернуті позивачу, а 30 000 грн. залишились на вищевказаному депозитному рахунку.

17 липня 2018 року позивач знаходячись у відділенні банку та маючи намір поповнити свій депозитний рахунок, передав касиру 100 000 грн., на що отримав відповідний чек.

19 жовтня 2018 року під час оформлення нового строкового депозитного договору позивач дізнався про те, що на його депозитному рахунку залишок грошових коштів складає 30 000 грн., тобто, сума в розмірі 100 000 грн., яку останній передав у касу під час укладення депозитного договору від 16 липня 2018 року на його депозитний рахунок зарахована не була.

На думку позивача, грошові кошти у сумі 100 000 грн. або ж не були зараховані на його депозитний рахунок, або ж були зняті невідомими особами, про що останнім було повідомлено відповідача та написано заяву про вчинення кримінального правопорушення до правоохоронних органів. Разом з тим, неодноразові звернення до відповідача не дали бажаного результату, що стало підставою для звернення до суду.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 11 березня 2019 року (а.с. 27) справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення грошових коштів, передано на розгляд до Печерського районного суду міста Києва.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року (а.с. 87-89) у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про стягнення грошових коштів, відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, 18 червня 2020 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, просив рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги, задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що до суду першої інстанції представником позивача було подано заяву про забезпечення доказів шляхом витребування в АТ «КБ «Приватбанк» інформації щодо внесення позивачем в банк грошових коштів в будь-якій сумі незалежно від мети внесення грошових коштів та копії касових прибуткових ордерів щодо їх винесення. Разом з тим, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року вказану заяву було повернуто заявнику у зв`язку з несплатою судового збору, в супереч того, що до позовної заяви скаржником було долучено документи на підтвердження наявності у нього підстав для звільнення від сплати судового збору.

Скаржник зазначає, що оскаржувати вищевказану ухвалу останній не мав можливості, оскільки цього ж дня судом було прийнято рішення про відмову у задоволенні позову.

Скаржник посилається на те, що квитанцію про внесення грошових коштів у сумі 100 000 грн. ним було втрачено, проте перший примірник прибуткового касового ордеру повинен знаходитись у відповідача.

На думку скаржника, суд не повинен був в оскарженому рішенні посилатись на проведене працівниками банку службове розслідування, оскільки самого висновку про проведення службового розслідування, матеріали справи не містять.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 липня 2020 року поновлено процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення суду, відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою, надано строк для подачі відзиву.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 31 липня 2020 року закінчено проведення підготовчих дій, призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення осіб, які брали участь у справі.

07 серпня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від відповідача з відповідним підтвердженням про направлення його позивачу.

З вказаного відзиву вбачається, що відповідач заперечує проти доводів апеляційної скарги та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення, без змін.

Відповідач зазначає, що скаржником не надано касового документу, який би підтвердив надходження (нарахування) коштів у розмірі 100 000 грн. на банківський рахунок за депозитним договором , на який він посилається. Банк, в свою ж чергу, надав виписки по рахункам позивача та повну інформацію щодо усіх наявних укладених між ним та банком договорів. Таким чином, посилання позивача на те, що суд першої інстанції порушив та обмежив його права - не відповідає дійсним обставинам справи.

На думку відповідача, посилання скаржника на безпідставність посилання суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні на проведення банком службового розслідування, як на доказ невнесення позивачем коштів на рахунок, та ненадання його банком суду, є безпідставним.

Крім того, відповідач зазначає, що факти на які посилається скаржник, у межах розгляду даної справи, не підтверджується доказами. Натомість банком було надано усі наявні в нього документи та відомості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів щодо внесення позивачем коштів у розмірі 100 000 грн. з метою поповнення свого банківського вкладу та як наслідок списання грошових коштів чи зняття їх сторонньою особою.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 05 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDNWFD301 за яким ОСОБА_1 передав банку кошти для розміщення на депозитному вкладі у сумі 110 000 грн. (а.с. 47-48).

16 липня 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDNWFD701 за яким ОСОБА_1 передав банку кошти для розміщення на депозитному вкладі у сумі 30 000 грн. (а.с. 06-07).

31 жовтня 2018 року (а.с. 09-10), 02 листопада 2018 року (а.с. 11-12), 05 листопада (а.с. 13), 29 грудня 2018 року (а.с. 14), 29 грудня 2018 року (а.с. 15-17) ОСОБА_1 звертався до банку з заявами, у яких просив банк, зокрема, розібратися з ситуацією, яка склалася під час поповнення ним депозитного рахунку на суму 100 000 грн. та повернути йому грошові кошти у вищевказаній сумі.

З листа АТ «КБ «Приватбанк» вбачається, що 05 липня 2018 року на ім`я ОСОБА_1 було відкрито депозитний договір «Стандарт строковий 3 міс.» на суму 110 000 грн., після чого його було поповнено на 50 000 грн., а 16 липня 2018 року депозитний договір було розірвано, кошти у сумі 130 000 грн. 19 коп. було перераховано на картку позивача.

16 липня 2018 року на суму 30 000 грн. позивачем було оформлено новий депозит № SAMDNWFD701, а 23 липня 2018 року останнім була оформлена послуга Стандарт «Безстроковий» на суму 47 909 грн.

Переглянути відеоматеріали з камер відеоспостереження немає можливості в звязку з терміном давності події.

Факт поповнення позивачем рахунку на суму 100 000 грн. не встановлено (а.с. 18-19).

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту)

з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Відповідно до пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174 банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що 16 липня 2018 року між ОСОБА_1 та АТ «КБ «Приватбанк» укладено договір № SAMDNWFD701 за яким ОСОБА_1 передав банку кошти для розміщення на депозитному вкладі у сумі 30 000 грн. Вказаний факт також підтверджується випискою по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 54) та як вбачається із позовної заяви, апеляційної скарги та відзиву на позовну заяву, не заперечується сторонами.

Крім того, у вищевказаній виписці відображені операції, які були проведені за депозитним договором, проте відомості щодо поповнення відповідачем свого депозитного рахунку на суму 100 000 грн., вказана виписка не містить.

Згідно пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, банк зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію або інший документ, що є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі.

В апеляційній скарзі та позовній заяві скаржник посилається на те, що після поповнення свого депозитного рахунку відкритого за вищевказаним договором на суму 100 000 грн., останній отримав відповідну квитанцію, разом з тим, вказану квитанцію, як підтвердження факту поповнення ним депозитного рахунку, останній не надає.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів на підставі яких, колегія суддів могла б дійти висновку не лише про те, що 17 липня 2018 року грошові кошти у сумі 100 000 грн. дійсно були передані позивачем до каси банку для поповнення депозитного рахунку відкритого згідно договором № SAMDNWFD701, а й про те, що 17 липня 2018 року вказані грошові кошти взагалі були передані працівникові банку, а відтак, відсутні підстави вважати, що вказані грошові кошти були передані проте не були зараховані на депозитний рахунок або ж були зараховані проте пізніше були зняті невідомими особами.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання скаржника на те, що ним було подано заяву про забезпечення позову шляхом витребування у відповідача даних щодо внесення ним готівкових коштів у будь-якій сумі незалежно від мети внесення та копії касових прибуткових ордерів щодо їх внесення, проте вказана заява була повернута йому у зв`язку з несплатою судового збору, не врахувавши при цьому, наявність в матеріалах справи доказів на підтвердження звільнення його від сплати судового збору, не спростовує висновків суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає про те, що факт надходження коштів у розмірі 100 000 грн. на банківський рахунок позивача, відкритий на підставі укладеного договору банківського вкладу, не підтверджений. Тобто, у відзиві на позовну заяву відповідач фактично надає інформацію, яку позивач просив витребувати у своїй заяві про забезпечення позову.

Так, оскільки відповідач зазначає про те, що 17 липня 2018 року позивач не вносив кошти у сумі 100 000 грн. на свій депозитний рахунок, то відповідно й прибуткові касові ордера у останнього відсутні, а відтак, не могли бути надані до суду. Крім того, в матеріалах справи наявні виписки по рахунку ОСОБА_1 , які згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинними документами банку та у яких відсутня інформація щодо внесення 17 липня 2018 року позивачем грошових коштів у сумі 100 000 грн. на банківський рахунок, відкритий на підставі укладеного договору банківського вкладу.

Посилання скаржника на те, що оскільки у матеріалах справи відсутній висновок щодо проведення службового розслідування у АТ «КБ «Приватбанк», суд не міг на нього посилатися як на доказ невнесення позивачем грошових коштів, не спростовує висновки суду першої інстанції, оскільки, наявність чи відсутність вказаного висновку не були основною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, як таке, що ухвалене з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 лютого 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Повне судове рішення складено 18 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.М. Вербова

Судді: В.В. Саліхов

О.В. Шахова