Справа № 286/1989/19
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2020 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Білоусенко І. В.

з секретарем Максимець О. В.,

представника позивача адвоката Богуш А.М.

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Овручі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вімгарант» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення її з роботи, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та стягнення недоплаченої заробітної плати , -

В С Т А Н О В И В:
Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженої відповідальністю «Вімгарант», з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення її з роботи, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 21.01.2019 по 20.06.2019, стягнення моральної шкоди в розмірі 100000 грн. та стягнення недоплаченої заробітної плати за фактично відпрацьований час за період з 14.08.2018 по 26.12.2018 в сумі 94525 гривень 75 копійок.

В обґрунтування позовних вимог позовної заяви позивач вказала, що вона 13.08.2018 була прийнятий на роботу в ТОВ «Вімгарант» диспетчером (підрозділ «Логістика»), з неповним робочим днем 4 години в день. Трудова діяльність здійснювалась на робочому місці за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наказом (розпорядження) №37-К від 13.08.2018.

27.12.2018 вона поступила на військову службу, шляхом укладання контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб солдатського, сержантського і старшинського складу, терміном на три роки, що підтверджується вказаним контрактом від 27.12.2018.

В цей же день копію контракту, заяву на увільнення та довідки Овруцького об`єднаного міського військового комісаріату Житомирської області були надіслані цінним листом з описом на центральний офіс ТОВ «Вімгарант».

В період з 26.12.2018 по 30.03.2018 вона проходила навчання у військовій частині НОМЕР_1 смт. Десна Чернігівської області. 28.01.2019 на адресу її проживання (с. Заріччя Овруцького району) від відповідача надійшов цінний лист, який отримав її батько. При відкритті ним конверта, було виявлено відсутність Наказу №4-К від 21.01.2019, Наказу №5-К від 22.01.2019.

Відповідно до Наказу №70 командира військової частини НОМЕР_2 від 01.04.2019 її призначено на посаду стрільця зенітника зенітно-ракетного взводу, місце проходження служби с. Великий Кобилин Овруцького району Житомирської області. Цього ж дня, приїхавши додому, вона ознайомилася з документами, які надійшли від відповідача.

15.04.2019 на адресу відповідача, нею було надіслано лист про направлення на її ім`я Наказу №4-К від 21.01.2019, яким її звільнено з попередньої роботи.

21.05.2019 вона отримала Наказ №4-К від 21.01.2019 про звільнення її роботи з 21.12.2018 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин, допущені з 22.12.2018 по 26.12.2018 включно.

Перед підписанням контракту про проходження громадянинами України військової служби у Збройних Силах України, в усній формі особисто вона повідомила керівника товариства та головного бухгалтера, що йде проходити військову службу у Збройні Сили України. На що їй була надана відповідь, щоб вона писала заяву за звільнення або її звільнять.

Відповідно до Наказу №2 від 10.01.2019 по ТОВ «Вімгарант» призначене службове розслідування причин відсутності на роботі 22.12.2018 ОСОБА_2 та створено комісію. За результатами проведеного службового розслідування 21.01.2019 складений акт.

З даним актом вона не згодна, оскільки 21.12.2018 керівник товариства повідомив її в усній формі про зміну істотних умов праці щодо зміни тривалості робочого часу та режиму роботи, що замість щоденного 4 годинного робочого дня вона повинна виходити на роботу позмінно, починаючи з 23.12.2018 з 09.00 год. до 09.00 год. наступного дня 24.12.2018, це складає 24 години на добу, наступна її зміна по графіку була з 26.12.2018 по 27.12.2018, без зміни в оплаті праці, що є недотриманням керівником, визначеного частиною третьою статті 32 КЗпП України, двомісячного строку повідомлення працівника про зміну істотних умов праці під підпис. А отже, невихід працівника на роботу у зв`язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин.

Вона просить врахувати той факт, що вона не надавала письмових пояснень, а також не складався акт про відмову надати такі пояснення щодо відсутності її на робочому місці, тому що в цей час ( з 26.12.2018 по 01.04.2019) вона проходила у Військовій частині НОМЕР_1 смт. Десна базову загальновійськову підготовку і була відсутня за адресою проживання, тому накладене на неї дисциплінарне стягнення, а саме звільнення, проведено неправомірно з порушенням статті 149 КЗпП України.

Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Тому вона вважає, що її звільнення було ініційоване керівництвом товариства для ухилення від сплати середнього заробітку на час проходження служби в Збройних Силах України.

Внаслідок незаконного звільнення їй було завдано моральної шкоди, яка полягала в тому, що вона безпідставно була позбавлена права на отримання середнього заробітку. Незаконне звільнення та негативне відношення відповідача призвело до моральних страждань і переживань. По даний час вона знаходиться у стресовому стані, у зв`язку з чим оцінює моральну шкоду у розмірі 100000 гривень.

16.09.2019 вона надала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в обґрунтування якої вказала, що згідно наказу №37-к від 13.08.2018 вона була прийнята на посаду диспетчера підрозділу логістики ТОВ «Вімгарант» в якому була ознайомлена з графіком її роботи, за яким я повинна працювати по 4 години в день з місячним окладом у 6870 гривень. Але по факту вона працювала позмінно починаючи з 14 серпня з 09.00 год. до 09.00 наступного дня 15 серпня 2018 року, це складає 24 години на добу (наступна її зміна по графіку була з 17 серпня 2018 року по 18 серпня 2018 року) без зміни в оплаті праці. Зазначені обставини підтверджуються оголошенням, розміщеним працівником АЗС Фактор в соціальній мережі Facebook на сторінці «Підслухано Овруч» про працевлаштування, графік роботи «сутки через двоє».

В період з 09.00 год. 21 грудня 2018 року до 9.00 год. наступного дня 22 грудня 2018 року, та з 09.00 год. 24 грудня 2018 року до 9.00 год. 25 грудня 2018 року вона перебувала на зміні, то не могла допустити прогули з 22 та 23 грудня і 25 грудня це були її вихідні дні. Сума перерахунку її заробітної плати за фактично відпрацьований, за період з 14.08.2018 по 26.12.2018 складає 94525 грн. 75 коп., які кошти просить стягнути з відповідача на її користь.

01.08.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Станом на дату звернення до суду з позовом, позивач пропустила строк звернення до суду, визначений ст.233 КЗпП України.

Наказ №4-К від 21.01.2019 про звільнення ОСОБА_2 з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин, вона отримала тричі: 28.01.2019; 01.04.2019 та 21.05.2019. Відповідно до ухвали суду про відкриття провадження по справі, ОСОБА_2 звернулась до суду 25.06.2019.

В позові ОСОБА_2 фактично визнає, що вона допустила прогули з 22.12.2018 по 26.12.2018, але вважає, що ці прогули допущені нею з поважних причин, якими є якийсь визначений нею самостійно «новий графік» роботи з 23.12.2018 з 24-годинною робочою зміною. Позивачка в цій частині вимог вказує, що керівник ТОВ «Вімгарант» не дотримався двомісячного строку повідомлення працівника про зміну істотних умов праці, визначеного ч.3 ст.32 КЗпП України. Тобто з її слів, що замість 4-годинного робочого дня, вона повинна виходити на роботу позмінно, починаючи з 23.12.2018 з 09.00 год. до 09.00 год. 24.12.2018, потім 26.12.2018 в наступну зміну, без зміни в оплаті праці. Доказами своїх доводів щодо зміни її умов праці з 23.12.2018 ОСОБА_2 вважає оголошення, розміщені працівником АЗС Фактор в соціальній мережі Facebook на сторінці «Підслухано Овруч» про працевлаштування, графік роботи «сутки через двоє», датовані 2 травня о 18.17.

Позивачка не надала суду жодних доказів, яке відношення ці оголошення за 2 травня мають до її позовних вимог, та яке доказове значення вони мають, оскільки ці повідомлення не містять жодної інформації про умови праці Позивачки в період з 22.12.2018.

Позивачка була прийнята на роботу в ТОВ «Вімгарант» з 14.08.2018 на підставі її заяви від 13.08.2018 наказ №37-К від 13.08.2018. При прийняття на роботу позивачці був встановлений графік її роботи по 4 години в день з місячним окладом 6858,00 грн. Робочим місцем ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 . Після прийняття на роботу та до дати звільнення, умови праці ОСОБА_2 не змінювались, їй не надавались ні усні, ні письмові вимоги чи накази працювати по іншому графіку або з іншими умовами.

Позивачка не надала суду жодних доказів зміни її умов праці, переведення на інший робочий графік чи якихось інших змін, відповідно не надала доказів поважності причин відсутності на роботі з 22.12.2018.

10.01.2019 наказом №2 по ТОВ «Вімгарант» призначене службове розслідування причин відсутності на роботі з 22.12.2018 диспетчера підрозділу логістики ТОВ «Вімгарант» ОСОБА_2 , на підставі доповідних записок працівників ТОВ «Вімгарант», робоче місце за адресою: АДРЕСА_1 .

Станом на 10.01.2019 в ТОВ «Вімгарант» будь-які повідомлення, документи чи інші відомості від диспетчера ОСОБА_2 , та/або від інших осіб про причини її відсутності на роботі з 22.12.2018 не надходили, що послужило підставою для проведення службового розслідування, яке призначене Наказом №2 від 10.01.2019 ТОВ «Вімгарант», зважаючи на доповідні записки працівників ТОВ «Вімгарант», робоче місце за адресою: вул. Т.Шевченка,130 м. Овруч Житомирської області.

В процесі службового розслідування на адресу ОСОБА_2 направлені: письмове повідомлення (телеграма Укрпоштою) від 10.01.2019 про надання пояснень причин відсутності її на робочому місці; письмова вимога від 11.01.2019 про негайне повідомлення при причини відсутності на роботі в ТОВ «Вімгарант» з 22.12.2018, в строк до 16.01.2019 надати відповідні документи на підтвердження поважності причин відсутності її на роботі та з`явитися за місцезнаходженням офісу ТОВ «Вімгарант» в м. Київ по вул. О.Ольжича,35; письмові запити до Овруцького об`єднаного міського військового комісаріату, Овруцької центральної районної лікарні, Овруцького відділення поліції.

За результатами службового розслідування, комісією ТОВ «Вімгарант» 21.01.2019 складено акт службового розслідування, відповідно до якого, не отримавши від ОСОБА_2 письмових чи усних пояснень з приводу відсутності її на роботі з 22.12.2018, будь-яких інших документів, які б свідчили про поважність причин відсутності на роботі з 22.12.2018, повідомила лише про укладання контракту про військову службу з 27.12.2018, ОСОБА_2 в період з 22.12.2018 по 26.12.2018 допустила прогул без поважних причин, наслідки прогулу, передбачені п.4 ст.40 КЗпП України, звільнення за прогул з 21.01.2018 з дати останнього робочого дня ОСОБА_2 .

Наказом директора ТОВ «Вімгарант» від 21.01.2019 №4-К, ОСОБА_2 з 21.01.2019 звільнена з посади диспетчера підрозділу логістики ТОВ «Вімгарант» на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин, допущені з 22.12.2018 по 26.12.2018 включно.

Таким чи ном, прийняте ТОВ «Вімгарант» рішення про звільнення ОСОБА_2 у зв`язку з прогулами є законним, а тому в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити позов з підстав, викладених в ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позов зазначила, що вони є необґрунтованими, безпідставними та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, оцінивши належність і достовірність доказів по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі.

Статтею 81 ЦПК України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 1 КЗпП України - Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно визначення, наданого у статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За правилами ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у визначених випадках, зокрема, у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Згідно положень пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

З врахуванням наведеного, а також тієї обставини, що законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені статтею 76 ЦПК України.

Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Позивач, обґрунтовуючи зміст позовних вимог, зазначає, що перед підписанням контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, в усній формі особисто повідомила керівника товариства та головного бухгалтера, що вона йде проходити військову службу у ЗС України. 27.12.2018 вона уклала контракт на проходження військової служби в ЗС України, копію контракту, заяву на увільнення та довідку Овруцького об`єднаного міського військового комісаріату були надіслані цінним листом з описом на центральний офіс ТОВ «Вімгарант».

21.05.2019 вона отримала наказ №4-К від 21.01.2019, з якого дізналась, що її звільнено з 21.12.2018 на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин, допущені з 22.12.2018 по 26.12.2018 включно. Вважає, що була відсутня на роботі з 21.12.2018 по 26.12.2018 з поважних причин, а тому відсутність на робочому місці у вказаний період не є прогулом, а отже, відповідач не мав підстав звільняти її на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

З приводу вказаних обставин суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В судовому засіданні встановлено, що 14 серпня 2018 року ОСОБА_2 була прийнятий на посаду диспетчера підрозділу логістики Товариства з обмеженою відповідальністю «Вімгарант», з неповним робочим часом 20 год на тиждень, на підставі заяви від 13.08.2018, що підтверджується Наказом (розпорядженням) №37-К від 13.08.2018 (а.с.46,47).

Як вбачається з матеріалів справи, 10.01.2019 наказом №2 по ТОВ «Вімгарант», призначене службове розслідування причин відсутності на роботі з 22.12.2018 диспетчера підрозділу логістики ТОВ «Вімгарант», ОСОБА_2 , на підставі доповідних записок працівників ТОВ «Вімгарант», робоче місце за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.48,49,50).

В процесі службового розслідування на адресу ОСОБА_2 направлені: письмове повідомлення (телеграма Укрпоштою) від 10.01.2019 про надання пояснень причин відсутності її на робочому місці до 14.01.2019 (а.с.51,52); письмова вимога від 11.01.2019 про негайне повідомлення при причини відсутності на роботі в ТОВ «Вімгарант» з 22.12.2018, в строк до 16.01.2019 надати відповідні документи на підтвердження поважності причин відсутності її на роботі та з`явитися за місцезнаходженням офісу ТОВ «Вімгарант» в м. Київ по вул. О.Ольжича,35 для надання особистих письмових пояснень про причини відсутності на роботі (а.с.53); письмові запити до Овруцького об`єднаного міського військового комісаріату (а.с.64), Овруцької центральної районної лікарні (а.с.63), Овруцького відділення поліції (а.с.65).

Факт отримання ОСОБА_2 письмового повідомлення (телеграми Укрпоштою) від 10.01.2019 та письмової вимоги від 11.01.2019 підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с.51) та роздруківкою з відстеження поштового відправлення (а.с.56), дата вручення 15.01.2019.

Пояснювальні записки від працівників ТОВ «Вімгарант», свідчать про те, що ОСОБА_2 в період з 22.12.2018 по 18.01.2019 на робочому місці в м. Овруч та в головному офісі в м. Києві не з`являлася, будь-яких письмових доказів та усних пояснень з приводу відсутності її на роботі з 22.12.2018 не надавала (а.с.57-62).

За результатами службового розслідування, комісією ТОВ «Вімгарант» 21.01.2019 складено акт службового розслідування, відповідно до якого, не отримавши від ОСОБА_2 письмових чи усних пояснень з приводу відсутності її на роботі з 22.12.2018, будь-яких інших документів, які б свідчили про поважність причин відсутності на роботі з 22.12.2018, повідомила лише про укладання контракту про військову службу з 27.12.2018. ОСОБА_2 в період з 22.12.2018 по 26.12.2018 допустила прогул без поважних причин, наслідки прогулу, передбачені п.4 ст.40 КЗпП України, звільнення за прогул з 21.01.2018 з дати останнього робочого дня ОСОБА_2 (а.с.66).

Наказом директора ТОВ «Вімгарант» від 21.01.2019 №4-К, ОСОБА_2 з 21.01.2019 звільнена з посади диспетчера підрозділу логістики ТОВ «Вімгарант» на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин, допущені з 22.12.2018 по 26.12.2018 включно.

У разі виникнення спору про звільнення, розглядаючи даний спір, суд оцінює причини поважності відсутності на роботі працівника.

У свою чергу обов`язок доводити поважність причин відсутності на роботі покладений на працівника.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Згідно із ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення:

1) догана;

2) звільнення.

Відповідно до положень ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Листом від 22.01.2019 відповідач повідомляв позивача про припинення трудового договору з 21.01.2019, та направив наказ про звільнення для ознайомлення. Також повідомив, що за адресою місцезнаходження та реєстрації ТОВ «Вімгарант»: м. Київ вул. О.Ольжича,35 вона може отримати необхідні документи відповідно до графіку роботи (а.с.67). Факт отримання вказаної документації підтверджується роздруківкою з відстеження поштового відправлення (а.с.71), дата вручення 28.01.2019.

В судовому засіданні позивач та її представник неодноразово наполягали на тому, що всю поштову кореспонденцію, що надходила з ТОВ «Вімгарант», отримував батько позивачки, який проживав разом з нею за однією адресою. Тобто вони вважають, що позивач особисто не отримувала поштову кореспонденцію від ТОВ «Вімгарант», та є такою, що не була належним чином повідомлена.

Однак, відповідно до п.99 Постанови КМУ від 5 березня 2009 №270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку» рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначкою Судова повістка), рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.12.2018 ОСОБА_2 уклала контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на 3 (три) роки (а.с.15,16).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_2 від 01.04.2019 №70, солдата ОСОБА_2 з 01.04.2019 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення (а.с.18).

Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З позовної заяви слідує, що позивач 27.12.2019 копію контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України, заяву на увільнення та довідки Овруцького об`єднаного міського військового комісаріату Житомирської області надіслала цінним листом з описом на центральний офіс ТОВ «Вімгарант», але вказана обставина не підтверджена документально.

З врахуванням всіх обставин справи, норм чинного законодавства, суд критично оцінює пояснення позивача та його представника про те, що відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України, за ОСОБА_2 зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток в ТОВ «Вімгарант», в якому вона працювала на час призову, оскільки позивачка своєчасно не надіслала роботодавцю контракт про проходження нею військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на 3 (три) роки, що відповідає вимогам частини третьої статті 119 КЗпП України.

Не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні і та обставина, що зі слів позивача та її представника, з 21.12.2018 ОСОБА_2 за усною вказівкою керівника товариства працювала у відповідача ТОВ «Вімгарант», позмінно, замість щоденного 4 годинного робочого дня, вона повинна виходити на роботу позмінно починаючи з 23.12. 2018 з 9.00 год. до 9.00 год. наступного дня 24.12.2018, тобто наступна її зміна мала буди з 26.12.2018. Оскільки представник відповідача в судовому засіданні заперечила той факт, що керівник ТОВ «Вімгарант», особисто повідомляв позивача в усній чи письмовій формі, про зміни істотних умов праці щодо зміни тривалості робочого часу та режиму роботи. Також вказана обставина не доведена позивачем та її представником та не підтвердженна будь-якими належними доказами.

Окрім того, суд звертає увагу на той факт, що позивач та її представник під час судового розгляду справи, неодноразово змінювали покази, щодо підтвердження поважності причин відсутності ОСОБА_2 на роботі в період з 22.12.2018 по 26.12.2018, що свідчить про відсутність достовірності фактів наведення обгрунтування позовної заяви та доводів, на які вони посилалися при зверненні до суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Основні положення про докази визначено § 1 Глави 5 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст. 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

В п. 27 Постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що стороною відповідача спростовано достовірними доказами доводи позивача про незаконність її звільнення з роботи, відповідач мав всі законні підстави прийняти рішення про звільнення позивача із займаної посади за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, яке оформлене Наказом від 21.01.2019 № 4-К.

Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі є необґрунтованими.

Що стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, з врахуванням змісту позовних вимог, такі вимоги обґрунтовані саме незаконністю звільнення, тобто є похідними від вимог щодо поновлення на роботі. За відсутності факту порушення закону під час звільнення, зазначені позовні вимоги задоволенню також не підлягають.

Не підлягає також задоволенню і вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь недоплаченої заробітної плати за фактично відпрацьований час за період з 14.08.2018 по 26.12.2018, оскільки позивачем не надано до суду належних доказів та не підтверджено в судовому засіданні будь-якими іншими доказами, факт зміни істотних умов праці щодо збільшення тривалості робочого часу та режиму її роботи в ТОВ «Вімгарант» позмінно, починаючи з 09.00 год. до 09.00 год. наступного дня, тобто 24 год. на добу.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивачем не було доведено, та не підтверджено належними доказами протиправності дій відповідача при її звільненні з роботи та не надано доказів порушення її трудових прав, а судом не встановлено незаконності дій відповідача щодо таких обставин, приймаючи до уваги, що позивач був відсутній на робочому місці без поважних причин в період з 22.12.2018 по 26.12.2018, відповідачем при її звільненні з роботи був дотриманий порядок, передбачений трудовим законодавством, в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити.

Суд, не враховує подану відповідачем заяву про застосування строку позовної давності з урахуванням відмови в позові по суті вимог за відсутності порушеного права позивача.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.6 ст. 141 ЦПК України й судовий збір й інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покласти на позивача.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4,12,13,77-83, 89, 95, 259, 263-265, 268 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вімгарант» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення її з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та стягнення недоплаченої заробітної плати відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Житомирського апеляційного суду через Овруцький районний суд протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28.01.2020 року.

Суддя І.В.Білоусенко

Суддя: І. В. Білоусенко