Справа № 569/1067/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2020 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючого-судді Бучко Т.М.

секретар судового засідання Дем`янчук Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Філіпов Микола Михайлович, про визнання договору дарування недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Філіпов Микола Михайлович, про визнання недійсною окремої частини правочину,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Філіповим М.М., від 4 жовтня 2018 року № 494, та скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем.

В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що була власником квартири АДРЕСА_1 . В квартирі постійно проживала та проживає сама, відповідач - її син - ніколи в ній не проживав, а був лише зареєстрований. Оскільки вона є особою похилого віку, має незадовільний стан здоров`я, проживає одна та потребує допомоги, запропонувала переписати квартиру на відповідача, якщо він буде довічно її утримувати, на що останній погодився. Нотаріус тексту договору їй не оголошував, вона не читала його і копію договору дарування не отримувала. Була впевнена, що підписує договір довічного утримання, оскільки договір дарування є вкрай невигідним правочином для неї. Після укладення договору надалі проживає у спірній квартирі. Але після спливу одного року син припинив їй допомагати та намагається виселити її з квартири. Іншого житла, крім спірної квартири, вона не має. Її було введено в оману стосовно природи укладення спірного правочину, оскільки вона думала, що укладає договір довічного утримання. Договір містить обов`язок обдаровуваного надати їй квартиру для пожиттєвого проживання, а тому не є договором дарування. У дар квартиру фактично вона не передала, оскільки і надалі проживає в ній одна. Зважаючи на те, що вона є особою похилого віку, має незадовільний стан здоров`я, спірне житло є єдиним її житлом, постійно як до, так і після укладення договору проживає у спірній квартирі, договір дарування підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області (судя Галінська В.В.) від 14 січня 2020 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до його пред`явлення та накладено арешт на квартиру.

Ухвалою суду від 28 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі з проведенням судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.

У поданному 26 лютого 2020 року відзиві на позовну заяву відповідач позов не визнає у повному обсязі. Зазначив, що ОСОБА_1 добре відома різниця між договором дарування та договором довічного утримання, так як вона вже укладала договір дарування як дарувальник щодо цієї ж спірної квартири, яким квартиру було подаровано його брату. Внаслідок судових спорів право власності на квартиру було знову зареєстроване за позивачем. Він та позивач були присутні під час укладення та підписання договору дарування. Стверджує, що позивач читала договір перед його підписанням і нотаріус роз`яснював його значення. В спірній квартирі не проживає тимчасово, через стан здоров`я на час лікування мешкає в орендованому житлі.

Одночасно з відзивом відповідач 26 лютого 2020 року звернувся в суд з зустрічним позовом до позивача, в якому просить визнати недійсним третє речення п.12 договору дарування від 4 жовтня 2018 року квартири АДРЕСА_1 , укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Філіповим М.М.

Зустрічний позов мотивує тим, що, оскільки дарувальник ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі, яка йому подарована за договором дарування, в 3 реченні п.12 договору зазначено, що обдаровуваний зобов`язується надати квартиру для пожиттєвого проживання дарувальнику. Однак, така частина правочину є недійсною, так як встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, а відповідно до п.2 ст.717 ЦК України договір, що встановлює такий обов`язок обдаровуваного на користь дарувальника, не є договором дарування.

Ухвалою суду від 2 березня 2020 року зустрічний позов ОСОБА_3 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження. Одночасно здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

13 березня 2020 року позивач подала суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні зустрічного позову. Зазначила, що оскаржуваний договір укладався з метою взаємної вигоди сторін, а тому за своєю правовою природою не може бути договором дарування. Про умови правочину домовлялася з сином перед його укладанням та узгодили, що вона віддає квартиру відповідачу, а він буде їй допомагати і вона довічно буде проживати в оспорюваній квартирі. Укладення договору дарування не відповідало її внутрішній волі. Вимога відповідача про визнання недійсною частини правочину є необгрунтованою та неправомірною.

Ухвалою суду від 22 травня 2020 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, зустрічний позов не визнає. Пояснила, що домовилася зі старшим сином (відповідачем) про укладення договору довічного утримання, що він по мірі можливості буде їй допомагати, купувати продукти, підтримувати. Спочатку син і допомагав, і продукти привозив, хоча конкретної суми грошової допомоги не обумовлювали. На момент укладення договору відповідач мав можливість її утримувати, в той час у нього був нормальний стан здоров`я. Через рік почалися погрози про виселення зі спірної квартири від відповідача та його співмешканки, яка повідомила їй, що вона не має права на квартиру, оскільки уклала неправильний договір. Вона звернулася до нотаріуса і лише тоді ознайомилася з текстом договору. В день укладення договору вона читала лише чорновик і, так як в ньому не було вказано, що вона буде проживати у квартирі довічно, сказала нотаріусу дописати цей пункт і щоб це був договір довічного утримання. Інших умов не ставила. Коли після обіду приїхала підписувати договір, то вже його текст не читала, бо забула окуляри. Запитала в сина чи все так, як домовлялися, на що він відповів ствердно. Оскільки довіряла синові та нотаріусу, то підписала договір, будучи впевненою, що підписує договір довічного утримання. Нотаріус їй нічого не роз`яснював, а примірник договору було надано лише відповідачу. Більше 10 років тому дарувала цю ж спірну квартиру меншому сину. Пізніше син подарував квартиру їй назад через стосунки з дружиною, яка зверталася до суду щодо оспорювання договору дарування. Представник позивача зазначила, що спірний договір не є договором дарування, оскільки позивач наполягала на проживанні в квартирі довічно, тобто отриманні взаємної вигоди. Просять позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідач позов не визнав, зустрічний позов підтримав та пояснив, що в 2018 році придбав собі житловий будинок. У спірній квартирі з матір`ю (позивачем) проживав його брат, який дав матері гроші за половину вартості квартири. Матір запропонувала йому віддати братові ці кошти, оскільки між ними склалися неприязні відносини і вони не могли вжитися разом, натомість вона подарує йому квартиру. Він оформив на брата генеральне доручення з правом відчуження майна. Надалі брат продав його будинок та купив собі житло. Він не мав наміру укладати договір довічного утримання, так як з огляду на стан здоров`я не міг нікого утримувати. В 2014 році йому було поставлено діагноз рак стравоходу та проведена операція. В 2018 році стан його здоров`я погіршився. Укласти договір дарування запропонувала нотаріусу особисто позивач, всі документи на квартиру були в неї. Нотаріус роз`яснював позивачу суть договору дарування і вона читала текст договору перед його підписанням. Позивач лише попросила вказати про довічне проживання у кватирі, інших доповнень не мала. Відразу після підписання договору матір віддала йому всі документи на квартиру. Після погіршення стану здоров`я повідомив позивача, що хоче продати квартиру, а гроші витратити на ліки, та запропонував придбати для неї однокімнатну квартиру. Але позивач не бажала, щоб він оформив нову квартиру на своє ім`я, тому подала до суду. Він у спірній квартирі дійсно не проживає, в ній мешкає дарувальник згідно умов укладеного договору. Представник відповідача зазначила, що спірний договір не перший договір дарування, який укладає позивач щодо спірної квартири, а тому вона розуміє правову природу такого правочину. Нотаріусом їй було роз`яснено наслідки укладання договору дарування, ініціатором вчинення якого була позивач, і лише після погіршення стосунків вона звернулася до суду. Воля сторін була направлена на укладення договору дарування, а нотаріусом помилково внесено пункт, який встановлює обов`язок обдаровуваного. Просять відмовити в первісному позові та задовольнити зустрічний позов.

Третя особа приватний нотаріус Філіпов М.М. пояснив, що до нього звернулися сторони про вчинення договору дарування квартири. Ним було роз`яснено про можливість укладення як договору дарування, так і договору довічного утримання чи спадкового договору. Позивач сказала, що хоче укласти саме договір дарування, бо так буде дешевше, але наполягала, щоб було включено пункт про її довічне проживання у квартирі. Він пояснював сторонам про можливі наслідки укладення договору дарування в такій редакції, але позивач наполягала на цьому. Відповідач не заперечував щодо включення умови про довічне проживання позивача у квартирі. Враховуючи, що договір дарування укладався між ріднею, він виготовив текст договору на умовах, вказаних сторонами, який вони прочитали та підписали. Другий примірник договору видав обдаровуваному. Пізніше позивач зверталася до нього з проханням надати для ознайомлення текст договору, щоб пересвідчитися, чи наявний там пункт про її довічне проживання у квартирі. Казала, що хоче розірвати договір і він порадив їй звернутися до суду.

Свідок ОСОБА_6 показала, що в лютому-березні 2020 року позивач по телефону повідомила її як соціального працівника про погіршення стану здоров`я в зв`язку з поведінкою сина та його співмешканки. При зустрічі позивач розповіла, що уклала з сином договір, в якому просила вказати її право проживання у квартирі. До того на сина не скаржилася. Вона була свідком телефонної розмови, під час якої співмешканка відповідача погрожувала позивачу виселенням, намагалася вдарити. Вона особисто викликала поліцію. Про погрози зі сторони сина знає зі слів позивача, хоча сама цього не бачила.

Суд, заслухавши пояснення сторін та показання свідка, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків.

Суд встановив, що ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 26 листопада 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В., що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 195968964 від 11 січня 2020 року.

4 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філіповим М.М.

Позивач залишилася проживати у спірній квартирі. Місце проживання позивача у квартирі зареєстровано 27 травня 2003 року (з моменту набуття права власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 18 квітня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Ткачук М.Ю.), про що свідчить відмітка на стор.11 паспорта ОСОБА_1 та акт обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 17 січня 2020 року, затвердженого головою правління ОСББ «Карпати Рівне». З вказаного акта також вбачається, що в спірній квартирі зареєстрований, але не проживає, відповідач ОСОБА_3 .

Проживаючи у спірній квартирі позивач здійснює оплату комунальних послуг, про що свідчать дублікати чеків за період з листопада 2018 року по лютий 2020 року.

З довідок КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Ювілейний» Рівненської міської ради № 12 від 14 січня 2020 року та № 30 від 21 січня 2020 року встановлено, що ОСОБА_1 страждає хронічними захворюваннями, потребує постійного медикаментозного лікування та перебуває на «Д» обліку за місцем проживання з 2004 року.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Як на підставу визнання оспорюваного договору дарування недійсним позивач покликається на укладення договору шляхом обману - введення її в оману щодо природи укладення спірного правочину, оскільки вона мала на меті укласти договір довічного утримання.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

До обставин, які мають істотне значення, частиною першою статті 229 ЦК України віднесено природу правочину, права та обов`язки сторін, такі властивості і якості речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

За роз`ясненнями, наданими в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторонни в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Вчинення правочину під впливом обману зумовлене деформацією волі, на яку вплинула протиправна поведінка іншої особи, спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, посилаючись на хибне уявлення про обставини, які мають істотне значення. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторонни ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження наявності умислу в діях відповідача на введення її в оману щодо природи укладеного договору. Покликання позивача як на факт обману зі сторони відповідача на те, що текст договору вона не читала, вважаючи, що в ньому передбачені права і обов`язки, про які вони домовлялися з відповідачем, суд до уваги не приймає. В судовому засіданні позивач пояснила, що читала попередній варіант договору дарування та наполягла на внесенні до договору додаткового пункту щодо пожиттєвого її проживання у квартирі. Текст договору, який сторони обумовили і підписали, був складений нотаріусом без участі у цьому відповідача. Підписання договору без попереднього ознайомлення з його змістом, про що стверджує позивач, свідчить, на думку суду, про недбальство позивача, а не умисел відповідача на введення її в оману. Суд зауважує, що позивачем вже укладався договір дарування спірної квартири, а відтак, вона була знайома з процедурою укладання такого правочину. Крім того, включення до договору дарування умови про пожиттєве проживання в квартирі дарувальника зробило більш вразливою позицію відповідача щодо можливості визнання надалі такого договору недійсним, а не позивача.

Також як на підставу позову про визнання договору дарування недійсним позивач покликається на те, що вона помилилася щодо правової природи спірного договору, він не відповідає її внутрішній волі та є вкрай невигідним правочином для неї.

На підствердження своїх вимог про визнання правочину недійсним особа повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Суд звертає увагу, що спірний договір дарування квартири укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом.

В оспорюваному договорі дарування сторони, зокрема і позивач, своїми підписами підтвердили, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладений у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладено ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, сторонни однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються договором.

Доказів порушення нотаріусом ОСОБА_5 вимог ст.44 Закону України «Про нотаріат» щодо встановлення дійсності намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, роз`яснення вимог законодавства щодо змісту і правових наслідків договору судом не отримано.

Обдаровуваний (відповідач) зареєстрував право власності на квартиру, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складання договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним.

Докази на підтвердження того, що на момент укладення спірного договору дарування стан здоров`я позивача погіршився до тієї міри, що вона потребувала сторонньої допомоги, відсутні.

Також позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами, що вона перебувала на утриманні відповідача як до, так і після укладення спірного договору дарування. Натомість, з поданих відповідачем виписок із медичної карти стаціонарного хворого № 8835/1477 та № 622/100 вбачається, що ОСОБА_3 в 2014 році поставлено діагноз Са стравоходу, в 2018 році він перебував на лікуванні в КП «Рівненський обласний протипухлинний центр» Рівненської обласної ради, а відтак, ніс витрати, пов`язані з необхідність проведення оперативного втручання та хіміотерапії. Позивач в судовому засіданні пояснила, що надавала кошти сину на лікування, позичала у знайомих, що спростовує твердження позивача про можливість відповідача її утримувати. Також позивач підтвердила, що, крім застереження щодо її пожиттєвого проживання у спірній квартирі, ніяких умов щодо утримання (видів матеріального забезпечення) та догляду нею не ставилось. Вказане спростовує доводи позивача про намір укласти саме договір довічного утримання, а не договір дарування.

Приватний нотаріус Філіпов М.М., який посвідчував оспорюваний договір дарування, пояснив, що перед посвідченням договору дарування роз`яснював позивачу про можливі варіанти переходу права власності на квартиру до відповідача, зокрема, шляхом укладення договору довічого утримання, спадкового договору, та роз`яснював правові наслідки договору дарування. Позивач наполягала на укладенні саме договору дарування квартири, оскільки він менш витратний.

В третьому реченні п.12 спірного договору дарування сторони погодили, що обдаровуваний зобов`язується надати квартиру для пожиттєвого проживання дарувальнику.

Зі змісту укладеного договору та встановлених судом обставин випливає, що сторонни домовилися про встановлення сервітуту, тобто передбаченого ст.401 ЦК України права користування чужим майном (в данному випадку - спірною квартирою).

Враховуючи передбачений сторонами дарування сервітут, та обставина, що позивач з проживати у квартирі після укладення договору і несе щомісячні витрати на оплату комунальних послуг, не свідчить про недійсність спірного договору.

Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про фінансові зобов`язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам ст.717 ЦК України.

Вказане спростовує і твердження позивача, що спірний договір дарування був для неї вкрай невигідним, так як в неї немає іншого житла, оскільки за умовами спірного договору вона отримала право пожиттєвого проживання у спірній квартирі.

Погіршення стосунків сторін після укладення правочину та наміри відповідача відчужити квартиру не можуть бути підставою для визнання спірного договору недійсним, оскільки передбачені законом підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення, але зазначені позивачем обставини можуть бути, на думку суду, підставою для його розірвання.

Таким чином, суд вважає безпідставними посилання позивача на те, що спірний договір дарування укладений всупереч її волі шляхом обману, а також, що вона помилялася щодо природи правочину та прав і обов`язків сторін. Відтак, суд дішов висновку про відмову в задоволенні первісного позову в частині визнання недійсним оспорюваного договору дарування. Оскільки позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності на квартиру за відповідачем є похідною від вимоги про визнання договору дарування недійсним, в її задоволенні також необхідно відмовити.

Щодо заявлених в зустрічному позові позовних вимог суд зазначає таке.

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Суд встановив, що умовою укладення спірного договору дарування було надання позивачу права пожиттєвого проживання у квартирі. Вказана обставина відповідачем не заперечувалася та також підтверджується поясненнями нотаріуса, який посвідчував правочин. Отже, відсутні підстави припускати, що спірний договір дарування був би вчинений і без включення до нього цієї частини (третє речення п.12 договору).

Встановлення сервітуту не суперечить цивільному законодавству, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, відповідає волевиявленню учасників правочину, а тому підстав для визнання окремої частини правочину недійсною суд не вбачає.

За таких обставин, зустрічний позов до задоволення не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 12, 89, 258-259, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Філіпов Микола Михайлович, про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Філіпов Микола Михайлович, про визнання недійсною окремої частини правочину - відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі :

позивач ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ;

відповідач - ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ; місце реєстрації: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ;

третя особа приватний нотаріус Рівненського міського округу Рівненської області Філіпов Микола Михайлович, місцезнаходження: 33000, м.Рівне, вул.Набережна, 28.

Повне судове рішення складено 30 липня 2020 року.

Суддя :