КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9216/2020
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Писанця В.А. в м. Київ 30січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України, третя особа Базуркаєв Омар Ахманович про відшкодування моральної шкоди,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивував тим, що посадова особа відповідача в особі керівника другого наглядового відділу ГПУ Базуркаєв О.А. умисно неправомірно ухилився від виконання вимог ст. 214 КПК України щодо внесення його заяв до Єдиного реєстру досудових розслідувань та направляв на адресу позивача лише відповіді-відписки, а його заяви про кримінальне правопорушення без попереднього внесення до ЄРДР направляв до цього ж органу, на незаконні дії якого він скаржився, чим порушив конституційне право позивача на доступ до правосуддя. Так, Базуркаєвим О.А. направлено заяви ОСОБА_1 до прокуратури Полтавської області: заяву від 18 січня 2017 року - направив 25 січня 2017 року, заяви від 30 та 31 січня 2017 року - направив 07 лютого 2017 року, заява від 20 березня 2017 року - направлена 27 березня 2017 року, заява від 21 березня 2017 року - направлена 28 березня 2017 року, заява від 18 вересня 2017 року - направлена 27 вересня 2017 року, заява від 22 вересня 2017 року - направлена 29 вересня 2017 року, заява від 09 жовтня 2017 року - направлена 18 жовтня 2017 року, заява від 10 жовтня 2017 року - направлена 20 жовтня 2017 року, заява від 12 жовтня 2017 року - направлена 26 жовтня 2017 року, відповідними ухвалами Печерський районний суд м. Києва зобов`язав відповідача внести до ЄРДР його вищезазначені заяви про кримінальні правопорушення.

Своєю умисною і протиправною бездіяльністю відповідач заподіяв йому моральну шкоду, оскільки з вини відповідача він, особа з інвалідністю ІІ групи, змушений впродовж тривалого часу звертатися до Печерського районного суду м. Києва зі скаргами на умисну протиправну бездіяльність відповідача і грубе, системне порушення останнім вимог ст. 214 КПК України, в зв`язку з чим позивач відчував глибокі моральні страждання. З вини відповідача він був позбавлений відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права; також з вини відповідача було порушено його психологічне благополуччя, він став погано спати, нервував, з?явився головний біль, він був вимушений проходити реабілітаційне лікування як амбулаторно, так і стаціонарно в госпіталі МВС України в період часу з 08 вересня по 20 вересня 2017 року. З0 вини відповідача він впродовж тривалого часу був змушений витрачати особистий час і звертатися до суду за захистом своїх прав, що призвело до погіршення і позбавлення можливості реалізації своїх звичок і бажань, неможливість продовжувати активне особисте і суспільне життя, потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя; умисно допущеною протиправною бездіяльністю відповідач незаконно позбавив його конституційного права на доступ до правосуддя.

На підставі вищевикладеного просив стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію моральної шкоди в розмірі 576000 грн., спричиненої йому відповідачем в результаті протиправної тривалої бездіяльності.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року позов ОСОБА_1 частково задоволено. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 500000 грн., в решті позову відмовлено.

Відповідач Офіс Генерального прокурора, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що Генеральна прокуратура України діяла в межах чинного законодавства та наданих їй повноважень і на виконання вимог наказів Генеральної прокуратури України, а також з урахуванням положень ст. 216 КПК України (підсудність) та ст. 218 КПК України (місце проведення досудового розслідування).

Оскарження позивачем до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. При цьому реалізація ОСОБА_1 свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового слідства не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт ухвалених судами рішень про зобов`язання внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій (бездіяльності) Генеральної прокуратури України та завдання такими діями позивачу моральної шкоди, а відтак - про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Зазначав, що суд в оскарженому рішенні не зазначив, з яких саме міркувань він виходив, визначаючи відшкодування моральної шкоди в розмірі 500000 грн. та якими належними, допустимими та достовірними доказами це підтверджується.

Посилався на правові висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.

Від позивача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що апеляційна скарга подана з формальних міркувань, із свідомим викладенням необґрунтованих доводів без посилань на конкретні недоліки та прорахунки у проведенні судового слідства та містить посилання на факти, що були предметом дослідження і оцінки судом.

Доводи відповідача, що ОСОБА_1 нібито не доведено завдання йому моральної шкоди, є необґрунтованими, оскільки судом встановлено порушення конституційних прав ОСОБА_1 внаслідок протиправної бездіяльності відповідача та наявність шкоди, заподіяної такою бездіяльністю, і причинно-наслідковий зв`язок між ними. Протиправна бездіяльність полягає у тривалому неналежному виконанні посадовою особою відповідача покладених на нього службових обов`язків, зокрема невнесення відомостей до ЄРДР, що підтверджується ухвалами судів. Такі дії безумовно негативно впливають на його моральний стан та призводять до душевних страждань.

Посилання скаржника на те, що суд нібито помилково застосував до спірних правовідносин норму ст. 1174 ЦК України, є безпідставним і зводиться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм законодавства України і не спростовують правильності висновків суду.

Посилався на правові висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права.

Вказував, що розмір моральної шкоди визначено судом відповідно до поданих доказів, вимог розумності і справедливості.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що начальником другого наглядового відділу управління наглядової діяльності у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури Генеральної прокуратури України Базуркаєвим О.А. на адресу заступника прокурора Полтавської області направлялися скарги ОСОБА_1 щодо можливих неправомірних дій окремих працівників прокуратури Полтавської області, Полтавського слідчого ізолятора, суддів Октябрського районного суду м. Полтави, колишніх працівників правоохоронних органів Полтавської області: скарга від 18 січня 2017 року направлена листом від 25 січня 2017 року, скарги від 30 січня та 31 січня 2017 року направлені листом від 07 лютого 2017 року, скарга від 20 березня 2017 року направлена листом від 27 березня 2017 року, скарга від 21 березня 2017 року направлена листом від 28 березня 2017 року, скарга від 18 вересня 2017 року направлена листом від 27 вересня 2017 року, скарга від 22 вересня 2017 року направлена листом від 29 вересня 2017 року, скарга від 09 жовтня 2017 року направлена листом від 18 жовтня 2017 року, скарга від 10 жовтня 2017 року направлена листом від 20 жовтня 2017 року, скарга від 12 жовтня 2017 року направлена листом від 26 жовтня 2017 року (а. с. 9 - 18, 52 - 60). В листах посадовою особою Генеральної прокуратури України запропоновано розглянути скарги відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства та про результати повідомити автора у встановленому законом порядку.

Ухвалами слідчого судді Печерського районного суду м. Києва зобов`язано уповноважених службових осіб Генеральної прокуратури України внести до ЄРДР відомості із заяви ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення: ухвалою від 16 січня 2018 року зобов`язано внести до ЄРДР відомості із заяви від 22 вересня 2017 року, ухвалами від 07 грудня 2017 року зобов`язано внести до ЄРДР відомості із заяви від 12 жовтня 2017 року та від 09 жовтня 2017 року, ухвалою від 18 квітня 2017 року зобов`язано внести до ЄРДР відомості із заяви від 20 березня 2017 року, ухвалами від 02 березня 2017 року зобов`язано внести до ЄРДР відомості із заяви від 30 січня та 31 січня 2017 року (а. с. 72 - 82).

На а. с. 8 знаходиться копія виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 1879 неврологічного відділення ОСОБА_1 , згідно якої позивач знаходився на стаціонарному лікуванні у госпіталі ДУ «Територіальне медичне об`єднання» МВС України по Харківській області в період з 08 вересня 2017 року по 20 вересня 2017 року із діагнозом: віддалені наслідки черепно-мозкової травми (1996 р.), посттравматична енцефалопатія з лікворно-гіпертензійним, вестибуло-атактичним і астенічним синдромами, вегето-судинними пароксизмами за змішаним типом, атеросклеротичний кардіосклероз, СН І ст. Хронічний гастродуоденіт з не уточненою кислотообразуючою функцією шлунка, стадія ремісії. Стан після оперативного втручання і ПХТ Са сигмовидної кишки Т4 N0 M0 (07.02.2010). Коланостома. ХБП І ст. Піелонефріт, стадія ремісії. Парапельвікальна киста лівої нирки великих розмірів. ХПН 0 ст.

На а. с. 100 - 104 знаходиться висновок спеціаліста психолога про розмір моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 Генеральною прокуратурою України в 2016 - 2017 роках в зв`язку з невнесенням до ЄРДР восьми заяв про кримінальне правопорушення. Висновком встановлено, що ситуації є психотравмуючими для ОСОБА_1 , неправомірними діями Генеральної прокуратури України в 2016 - 2017 роках (невнесення відомостей до ЄРДР по восьми заявам про кримінальне правопорушення) ОСОБА_1 спричинено моральну шкоду, розмір презюмованої моральної шкоди становить 500000 грн., розмір моральної шкоди з урахуванням особистості ОСОБА_1 і обставин справи становить 33 млн. грн.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що неодноразове невнесення уповноваженими особами Генеральної прокуратури України в порушення вимог чинного КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей за заявами ОСОБА_1 про вчинення кримінальних правопорушень призвело до завдання позивачу моральної шкоди, яка на переконання суду виразилася у тривалих моральних (душевних) стражданнях, що були викликані вимушеними неодноразовими зверненнями позивача до слідчих суддів з метою захисту свого порушеного права. Визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди 500000 грн., суд першої інстанції виходив із вимог розумності, добросовісності, виваженості, справедливості, а також встановлення розміру моральної шкоди висновком психолога.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування, матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

ОСОБА_1 вимоги про відшкодування моральної шкоди обґрунтовував протиправною систематичною (десять випадків невнесення відомостей до ЄРДР відповідачем за його заявами) бездіяльністю посадових осіб Генеральної прокуратури України.

Задоволенням ухвалами слідчих суддів Печерського районного суду м. Києва скарг ОСОБА_1 та зобов?язанням уповноважених осіб Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за повідомленнями ОСОБА_1 підтверджується факт здійснення відповідачем незаконної бездіяльності щодо позивача при здійсненні своїх повноважень, що відповідно до положень статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини.

Встановивши, що внаслідок протиправного діяння відповідача, яке проявляється у неналежному виконанні посадовими особами Генеральної прокуратури України покладених на них службових обов`язків, позивачеві завдано моральних страждань та втрат немайнового характеру, суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, а саме статті 1167, 1174 ЦК України, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування державою позивачу завданої моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди, не надано доказів протиправності діянь працівників Генеральної прокуратури України, є необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції встановлено порушення прав позивача внаслідок протиправної систематичної бездіяльності відповідача та наявність шкоди, заподіяної такою бездіяльністю. Протиправна бездіяльність полягає у неналежному виконанні посадовими особами Генеральної прокуратури України покладених на них службових обов`язків, зокрема, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявами позивача, що підтверджується ухвалами Печерського районного суду м. Києва, копії яких наявні в матеріалах справи. Такі дії безумовно негативно впливають на моральний стан позивача та призводять до душевних страждань.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 607/8203/18 про те, що підставою відшкодування моральної шкоди, заподіяної органами досудового слідства, є систематична протиправна бездіяльність відповідача.

Статтею 13 Європейської Конвенції з прав людини 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснили свої офіційні повноваження.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не може погодитися із доводами апеляційної скарги, що позивач належних та допустимих доказів незаконності (протиправності) дії чи бездіяльності Генеральної прокуратури України у кримінальному провадженні та спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними не навів.

Посилання Офісу Генерального прокурора в апеляційній скарзі на положення Інструкції про порядок приймання, реєстрації та розгляду в органах прокуратури України заяв, повідомлень про вчинені правопорушення, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 03 грудня 2012 року № 125, Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 06 квітня 2016 року № 139, ст. 36, 40, 216, 218 КПК України, ст. 17 Закону України «Про прокуратуру» висновків суду першої інстанції не спростовують, враховуючи, що ухвалами Печерського районного суду м. Києва, які набрали законної сили, задоволено скарги ОСОБА_1 та безпосередньо встановлено обставини порушення Генеральною прокуратурою України положень ст. 214, 218 КПК України.

Враховуючи наведене, апеляційний суд також не погоджується із доводами апеляційної скарги, що Генеральна прокуратура України діяла в межах чинного законодавства та наданих їй повноважень, і що ухвалами судів Печерського районного суду м. Києва, на які посилається суд першої інстанції в своєму рішенні, дії чи бездіяльність Генеральної прокуратури України незаконними не визнавались.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що оскарження позивачем до суду прийнятих процесуальних рішень органом досудового розслідування (прокурором) під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації його права на контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування в порядку кримінального судочинства, із посиланням на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 04 липня 2018 року у справі 641/2328/17, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року у справі 638/9752/15, у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі 638/9055/15, від 31 жовтня 2018 року у справі 646/5224/17, від 10 жовтня 2018 року у справі 640/3837/17, від 04 липня 2018 року у справі 638/14260/16, від 13 березня 2019 року у справі 638/12193/16, від 11 вересня 2019 року у справі 336/5519/18, від 30 січня 2019 року у справі 199/1478/17.

Апеляційний суд відхиляє посилання відповідача на зазначені правові висновки, оскільки у цій справі підставою відшкодування шкоди є не лише сам по собі факт зобов`язання відповідача внести відомості до ЄРДР, а й систематичність щодо нездійснення ним таких дій, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача.

В даному випадку апеляційний суд враховує правові висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 638/14009/17 щодо систематичності бездіяльності прокуратури.

Крім того, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що питання відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у кримінальному провадженні № 0000005 від 15 жовтня 2013 року в зв`язку із бездіяльністю слідчих Національної поліції України, прокурорів і слідчих прокуратури Полтавської області було предметом розгляду в судах в порядку цивільного судочинства і йому було відмовлено в задоволенні позову, оскільки вказаний позов не має відношення до інших спірних правовідносин із участю Генеральної прокуратури України.

Апеляційний суд враховує, що окрім встановлення судом першої інстанції обставин протиправної бездіяльності відповідача, що саме по собі безумовно негативно впливає на моральний стан позивача та призводить до душевних страждань, в матеріалах справи наявні додаткові докази, надані ОСОБА_1 на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди.

Так, на а. с. 8 знаходиться копія виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 1879 неврологічного відділення ОСОБА_1 , якою підтверджується, що позивач дійсно перебував на стаціонарному лікуванні в госпіталі із 08 вересня по 20 вересня 2017 року.

Крім того, позивачем надано висновок спеціаліста ОСОБА_3 від 20 липня 2018 року про розмір моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 Генеральною прокуратурою України в 2016 - 2017 роках в зв`язку з невнесенням до ЄРДР його восьми заяв про кримінальне правопорушення.

Апеляційний суд приймає до уваги, що предметом дослідження спеціаліста у даному висновку є вісім епізодів щодо восьми окремих випадків невнесення Генеральною прокуратурою України заяв ОСОБА_1 до ЄРДР, з яких лише один епізод № 8, в якому досліджуються неправомірні дії відповідача в період з 30 жовтня 2017 року по 28 листопада 2017 року щодо невнесення Генеральною прокуратурою України відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 30 жовтня 2017 року, відноситься до предмету позову, а інші епізоди, досліджені ОСОБА_3 , стосуються заяв позивача за 2016 рік, тобто поза межами позовних вимог.

Суд першої інстанції не надав оцінки вказаним обставинам і вважав доведним розмір моральної шкоди 500000 грн., що відповідає розміру, визначеному у висновку спеціаліста, без належного обґрунтування такої суми, яку апеляційної інстанції вважає невиправдано завищеною.

Таким чином, апеляційний суд частково приймає доводи апеляційної скарги прокурора, який в судовому засіданні посилався на завищення розміру відшкодування моральної шкоди, встановленого судом першої інстанції, однак не зміг повідомити, яку суму при цьому вважає обгрунтованою і справедливою.

Відтак апеляційний суд визначає розмір моральної шкоди самостійно, виходячи із внутрішнього переконання на підставі оцінки наявних в матеріалах справи доказів і обставин справи, враховуючи стан здоров`я позивача, який є особою з інвалідністю, проходив стаціонарне лікування у 2017 році, коли мали місце обставини порушення його прав відповідачем, а також систематичності бездіяльності відповідача, кожний випадок якої позивач був змушений оскаржувати в судовому порядку, що потребувало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а також враховуючи, що умисно допущеною протиправною бездіяльністю відповідач незаконно позбавив його конституційного права на доступ до правосуддя.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд приходить до висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 10000 грн відповідатиме засадам розумності та справедливості, а також обставинам справи та наслідкам, що наступили для позивача, який зазнав моральних страждань та втрат немайнового характеру, тривалості і тяжкості цих моральних страждань, а тому розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, підлягає відповідному зменшенню, а рішення суду - зміні у цій частині.

Крім того, апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції про стягнення суми моральної шкоди із Державної казначейської служби України, виходячи із наступного.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, і кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню саме з Державного бюджету України, а не з Державної казначейської служби України, як помилково зазначив суд першої інстанції.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутої моральної шкоди 500000 грн. і способу стягнення із Державної казначейської служби України ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його зміни в цій частині, зменшивши суму моральної шкоди до 10000 грн. та стягнувши її з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню із підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та оскільки позивач відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судових витрат як особа з інвалідністю ІІ групи, судові витрати за подання апеляційної скарги пропорційно до її задоволення в розмірі 8467 грн., понесені Офісом Генерального прокурора, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року змінити, зменшивши суму моральної шкоди до 10000 грн., стягнувши її з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені Офісом Генерального прокурора в розмірі 8467 грн., компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 вересня 2020 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.