ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2140/20 Справа № 205/8312/17 Суддя у 1-й інстанції - Басова Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що нею за особисті кошти побудовано будинок літ. Д-2, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 115,4 кв.м., житловою площею 51,0 кв.м. Оскільки вказаний будинок побудовано на земельній ділянці, що належить ОСОБА_2 (матері колишнього чоловіка позивача ОСОБА_3 ), будинок був зареєстрований за ОСОБА_2 , яка обіцяла заповісти вказаний будинок онукам (дітям позивача від шлюбу з ОСОБА_3 ). Про те, що ОСОБА_2 не збирається оформляти спадщину на онуків позивачу стало відомо з позову про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

На підставі викладеного, просила суд визнати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; поділити вказане домоволодіння та виділити їй в натурі будинок літ. Д-2; визнати за позивачем право власності на Ѕ частину земельної ділянки; поділити земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та виділити позивачу в натурі Ѕ частину земельної ділянки за вказаною адресою.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності, відмовлено.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив із того, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки вони є недоведеними та безпідставними.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення, не повно зясував фактичні обставини справи, не дослідив надані нею докази, проігнорував товарні чеки на придбання матеріалів, меблів, техніки, не застосував положення статті 392 ЦК України, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

27 грудня 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить оскаржуване судове рішення залишити без змін, а скаргу без задоволення, посилаючись на те, що суд першої інстанції на підставі належних і допустимих доказів, у порядку, передбаченому процесуальним законом та відповідно до вимог матеріального права дійшов до закономірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на Ѕ частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та на Ѕ частину земельної ділянки за вишевказаною адресою на підставі ст. 392 ЦК України.

Судом встановлено, що 13 липня 1991 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Якушевою Г.С. видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 на житловий будинок житловою площею 30,6 кв.м. по АДРЕСА_1 . Вказане свідоцтво зареєстровано в КП «ДМБТІ» в реєстрову книгу № 25 за реєстровим № 116 (а.с. 65-66 том 1).

ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,0587 га за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 830797, виданого 28 жовтня 2005 року. Акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 39, кадастровий номер земельної ділянки :08:369:0010 (а.с. 69 том 1).

З 29 серпня 1998 року по 12 листопада 2013 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_3 , (сином ОСОБА_2 ).

Згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області 31 січня 2014 року, за адресою: АДРЕСА_1 було проведено реконструкцію житлового будинку та будівництво нового будинку, з зазначенням про дату початку будівництва 28 лютого 2007 року, дату закінчення будівництва 20 листопада 2007 року, та строку введення об`єкту в експлуатацію - січень-лютий 2014 року. В результаті побудовано житловий будинок літ. Д-2, загальною площею 115,4 кв.м. (а.с. 75-80 том 1).

13 лютого 2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Сорокопуд К.К. видано свідоцтво про право власності на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 171,7 кв.м., житловою 81,6 кв.м. (а.с. 68 том 1).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , будучи власником домоволодіння та земельної ділянки, не надавала згоду ОСОБА_1 на будівництво.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено та не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що саме нею та за особисті кошти було здійснено будівництво.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх такими, що відповідають встановленим обставинам у справі, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Так, відповідно до положень ст. 392 ЦК України, на яку посилається позивачка, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Разом з тим ч. 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено законом чи судом.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило виникнення права власності на нерухоме майно з моменту його державної реєстрації.

Аналіз положень ст. 392 ЦК України дає підстави стверджувати, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Однак у позивача право власності на спірне будинок та земельну ділянку не виникло. Разом з тим, в матеріалах справи містяться належні докази, які свідчать про те, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку набула право власності на спірне майно.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про невірне тлумачення закону, зокрема положень ст. 392 ЦК України не заслуговують на увагу, з огляду на відсутність встановленого факту порушення прав позивача у межах даного спору.

Доводи апеляційної скарги про наявність в матеріалах справи правових підстав для визнання за нею права власності на 1/2 домоволодіння та 1/2 земельної ділянки за рішенням суду, спростовуються аналізом наведених вище норм матеріального права, й не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Надані позивачем товарні чеки на придбання матеріалів, меблів та техніки, не свідчить про набуття останньою права власності на частину у домоволодінні.

Після введення об`єкту в експлуатацію здійснена державна реєстрація на ім`я ОСОБА_2 , вказаний правочин є дійсним, сторонами не оспорювався, а отже і набуття права власності на спірне домоволодіння відповідачем вважається правомірним.

Доводи апеляційної скарги про процесуальні порушення, допущені судом першої інстанції не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, які обґрунтовано викладенні у рішенні суду.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида