Справа №487/5864/19
Провадження №2-о/487/7/20
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2020 м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва в складі:

головуючого судді - Павлової Ж.П.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Миколаєві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

01.08.2019 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту отримання ним травми при виконанні обов`язків військової служби, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В обґрунтування заяви зазначив, що відповідно до Указу Президента України №607 від 21.07.2014 був призваний по мобілізації і проходив військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 з 18.08.2014. Має військове звання молодший сержант, та перебував на посаді головного сержанта командира відділення 2 мінометного взводу мінометної батареї 3 аеромобільно-десантного батальйону. У період з 13.11.2014 по 10.12.2014, з 21.12.2014 по 13.05.2015, 22.05.2015 по 21.06.2015 та в період з 02.07.2015 по 31.07.2015 брав участь у бойових діях на території Донецької та Луганської областей.

23.02.2015 під час артилерійського обстрілу мінометної батареї 3 аеромобільно-десантного батальйону з боку незаконних збройних формувань в населеному пункті Широкине Волноваського району Донецької області ОСОБА_1 отримав вибухову травму, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку.

Таким чином вважає, що отримав указане поранення у результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією проти України.

Посилався на те, що визнання вказаного юридичного факту йому необхідно для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, що була ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР 03.07.1954 та на те, що встановлення факту поранення внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України в іншому порядку, окрім як у спосіб звернення до суду, не передбачено законодавством України.

Представник заявника в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги викладені в заяві підтримав та просив їх задовольнити.

Представники заінтересованих осіб до суду не з`явилися, про час розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить наступного.

Відповідно до Довідки військової частини Польова пошта НОМЕР_1 №1337а від 07.10.2015 ОСОБА_1 дійсно, в період з 13.11.2014 по 10.12.2014, з 21.12.2014 по 13.05.2015, 22.05.2015 по 21.06.2015 та в період з 02.07.2015 по 31.07.2015 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України. (призваний по мобілізації відповідно до Указу Президента України №607 від 21.07.2014).

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 04 квітня 2016 року, №173 було призначено проведення службового розслідування за фактом від 23 серпня 2014 року.

Станом на 23.02.2015 підрозділ військової частини Польова пошта НОМЕР_1 був дислокований поблизу населеного пункту Широкине Волноваського району Донецької області.

Актом проведення спеціального розслідування від 12.11.2015 встановлено, що 23.02.2015 під час артилерійського обстрілу вогневої позиції мінометної батареї 3 аеромобільно-десантного батальйону з боку незаконних збройних формувань в населеному пункті Широкине Донецької області отримав контузію головний сержант командир відділення 2 мінометного взводу мінометної батареї 3 аеромобільно-десантного батальйону молодший сержант ОСОБА_1 .

З Медичної характеристики ОСОБА_1 виданої начальником медичної служби військової частини НОМЕР_3 підполковником м/с ОСОБА_2 встановлено, що молодший сержант ОСОБА_1 звернувся з післятравматичним стресовим розладом, захворюванням отриманим внаслідок вибухової травми, ЗЧМТ, струсу головного мозку 23.02.2015.

Згідно довідки військової частини п/п НОМЕР_1 від 01.12.2015 за №74 молодший сержант ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 23.02.2015 одержав вибухову травму: закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку. при виконанні бойового завдання в зоні АТО.

Відповідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних потреб інвалідності МОЗ України» №1285 ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 20.02.2018 по 28.02.2018 з діагнозом: наслідки мінно-вибухової травми: ЗЧМТ, струс головного мозку, акубаротравма (23.02.2015) у вигляді вестибулярної дизфункції І (легкого) ступеня, стійкого цефалгічного синдрому.

Витягом з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Південного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 09.12.2015 №453, встановлено, що травма ОСОБА_1 1976 р.н., «Мінно-вибухова травма, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку у вигляді помірно вираженого астено-вегетативного синдрому з незначним порушенням функції, мінно-вибухове акубаротравматичне ураження обох вух, у вигляді хронічної двобічної змішаної туговухості зі сприйняттям шепітної мови 3,5 м на праве вухо, 4,0 м на ліве вухо розмовної мови 6 м на кожне вухо (25.02.2015) пов`язані із захистом Батьківщини.

На підставі витягу з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 13.11.2015 №326 заявника було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

21.04.2015 ОСОБА_1 , отримав посвідчення учасника бойових дій.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що факт поранення ОСОБА_1 під час виконання бойового завдання підтверджується належними та допустимими доказами у розумінні статей 76-80 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи (частина перша статті 294 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту зазначених норм права, а також роз`яснень, наданих судам у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» випливає, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

ОСОБА_1 звернувся до суду у порядку окремого провадження з метою встановлення факту, що має юридичне значення, у порядку, передбаченому статтею 315 ЦПК України. Метою встановлення такого факту є визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях (далі - Конвенція), яка набрала чинності 21 жовтня 1950 року, ратифікована Президією Верховної Ради Української РСР від 03 липня 1954 року, тобто отримати статус жертви міжнародного збройного конфлікту та з подальшим отримання допомоги від гуманітарних організацій.

Статтею 2 Конвенції передбачено, що крім положень, які виконуються в мирний час, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. В усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення.

Статтею 4 Конвенції передбачено, що нейтральні держави за аналогією застосовують положення цієї Конвенції щодо поранених і хворих, а також медичного та духовного персоналу збройних сил конфлікту, прийнятих або інтернованих на території їхніх держав, а також знайдених померлих.

Положеннями статті 13 Конвенції передбачено, що вона застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил.

Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року.

Крім того, обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що поранення при виконанні військової служби він отримав внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявник акцентував увагу суду на відсутність позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним пораненням та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Отже, дослідженими в суді доказами підтверджується факт травмування ОСОБА_1 , 23.02.2015 під час захисту Батьківщини внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Встановлення вказаного факту, відповідно до наведеного вище в рішенні породжує юридичні наслідки, оскільки встановлення такого юридичного факту за встановлених судом обставин, може слугувати підставою для визначення статусу особи, яка перебуває під захистом Конвенції, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, та іншими нормативними актами міжнародного права. При цьому, такий юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника.

При ухваленні даного рішення, суд також враховує, що встановлення зазначеного юридичного факту іншим способом, окрім судового неможливо.

Оскільки встановлення юридичного факту поранення особи при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, а викладені у заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що подана заява є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 18, 23, 76, 258, 259, 263-265, 293, 315, 319, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ), заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України (місцезнаходження: м. Київ, вул. Еспланадна, 8/10, ), Російська Федерація (адреса листування: Посольство Російської Федерації в Україні, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 27), про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити юридичний факт травмування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час захисту Батьківщини 23.02.2015, поблизу н.п. Широкине Волноваського району Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення набирає законної сили через 30 днів, якщо не буде подана апеляційна скарга.

Рішення суду може бути оскаржене в 30-денний строк з дня його проголошення до Миколаївського апеляційного суду.

СУДДЯ: Ж.П. ПАВЛОВА