Справа № 309/2810/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 липня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Кожух О.А.,

з участю секретаря Волощук В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Олексишина Ігоря Богдановича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 02 грудня 2019 року (у складі судді Орос Я.В.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у вересні 2019 р.

Просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на своє утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 1200 грн. щомісячно, починаючи з дати подання позову і довічно.

На обґрунтування позовних вимог указала, що їй 83 роки і за станом здоров`я вона не може працювати та потребує сторонньої допомоги. У квітні 1998 р. помер чоловік позивача. Інших джерел доходів, окрім пенсії, позивач не має. Відповідач аліменти нікому не платить, і в нього є можливість надавати позивачеві матеріальну допомогу, однак відповідач такої допомогине надає.

Позивач не має власного житла, оскільки відчужила його відповідачеві, уже більше як 15 р. позивач не проживає за адресою реєстрації у будинку відповідача через нестерпні умови проживання, які було їй створено.

Ураховуючи непрацездатність позивача, скрутне матеріальне становище, необхідність постійного лікування і відсутність джерел доходу, окрім пенсії, вважає, що має право на отримання аліментів від свого сина.

Рішенням Хустського районного суду від 02 грудня 2019 р. позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 06.09.2019 р. і довічно. Вирішено питання розподілу судових витрат.

ОСОБА_1 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-судом першої інстанції не було взято до уваги можливість одержання утримання від інших дітей позивача, їх не було залучено до участі в справі, а в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про неможливість одержання позивачем утримання від інших дітей;

-доводи позивача про те, що інші її діти не мають можливості її утримувати, не доведені належними та допустимими доказами;

-позивачем не надано доказів здійснення їй будь-яких перешкод у користуванні житлом за місцем свої реєстрації;

-своє житло позивач відчужила відповідачеві за договором купівлі-продажу, тобто у неї була матеріальна можливість забезпечити себе житлом;

-позивачем не надано доказів стану свого здоров`я і щомісячний розмір понесених нею витрат на лікування чи придбання ліків;

-судом першої інстанції не враховано, що відповідач має на утриманні дружину та непрацездатну тещу, а єдиним джерелом його доходу є пенсія у розмірі 1904,91 грн. Відтак, сплата аліментів у розмірі, визначеному судом, негативно вплине на матеріальні умови сім`ї відповідача.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.

Суд дійшов висновку, що позивач, якій 83 р. знаходиться у вкрай скрутному матеріальному становищі, проживає у своїх знайомих. Можливості отримувати фінансову допомогу від інших дітей і чоловіка позивач не має. У судовому засіданні не було здобуто доказів, які б підтверджували, що позивач свого часу неналежно ставилась до виконання обов`язку по утриманню свого сина (відповідача). Відповідач відмовляється утримувати свою престарілу матір, є пенсіонером за віком та отримує пенсію у розмірі 1904,91 грн., відтак із відповідача належитьстягувати на користь позивача аліменти на її утримання в розмірі 1000 грн., щомісячно, починаючи з 6 вересня 2019 р. і довічно.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції оскільки ним було повно з`ясовано всі обставини справи, порушення норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права не встановлено.

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що в позивача від шлюбу із покійним чоловіком ОСОБА_3 народилося троє дітей: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 .

Чоловік позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.6).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових і матеріальних умов від 05.06.2019 р. позивач проживає у своєї знайомої за адресою АДРЕСА_1 (а.с.10). Зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач за адресою місця реєстрації не проживає понад п`ятнадцять років. На момент складання акту позивач потребувала постійного місця проживання.

У свою чергу відповідач також подав ряд письмових доказів, зокрема:

-пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 (а.с.26);

-довідку з Управління ПФУ Хустського відділу головного управління ПФУ, згідно з якою пенсія відповідача за період із жовтня 2018 р. по вересень 2019 р. склала 21 475,02 грн. (а.с.27):

-відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Хустської міської ради № 9119 від 01.10.2019 р., разом із відповідачем за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані дружина, донька, мати, син дружини, теща (а.с.28);

-договір дарування житлового будинку, відповідно до якого відповідач разом із ОСОБА_6 подарували житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 (а.с.30-31).

У суді апеляційної інстанції відповідачем було подано договір купівлі-продажу від 11.10.1999 р., відповідно до якого позивач продала відповідачеві житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 .

Правовідносини, пов`язані з обов`язком повнолітніх доньки, сина утримувати батьків врегульовані Главою 17 Розділу III СК України (статті 202, 203 СК України). Зазначені норми права не передбачають врахування прожиткового мінімуму, встановленого законом, як безумовної умови для стягнення аліментів.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

Положеннями статті 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).

Тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення);2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі.

Довід апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів здійснення їй будь-яких перешкод у користуванні житлом за місцем свої реєстрації, спростовується матеріалами справи, а саме - актом обстеження житлово-побутових і матеріальних умов громадянина, відповідно до якого позивач зареєстрована за адресою місця реєстрації відповідача, однак проживає вона не за цієї адресою.

Довід апеляційної скарги про те, що своє житло позивач відчужила відповідачеві за договором купівлі-продажу, тобто в неї була матеріальна можливість забезпечити себе житлом, є суб`єктивним припущенням відповідача, відтак не заслуговує на увагу.

Довід апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач має на утриманні дружину та непрацездатну тещу, не підтверджений належними та допустимими доказами, оскільки сам факт реєстрації їх разом із відповідачем ще не свідчить про те, що позивач зобов`язаний їх утримувати та утримує.

Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи й застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач, якій 83 р., знаходиться увкрай скрутному матеріальному становищі, проживає у своїх знайомих. Можливості отримувати фінансову допомогу від інших дітей і чоловіка позивач не має, що не спростовано. У судовому засіданні не було здобуто доказів, які б підтверджували, що позивач свого часу неналежно ставилась до виконання обов`язку по утриманню свого сина (відповідача).

Підстав сумніватися у таких висновках суду першої інстанції немає.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката Олексишина Ігоря Богдановича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення. 2.Рішення Хустського районного суду від 02 грудня 2019 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 31 липня 2020 р.

Судді: