Справа № 175/238/20
Провадження № 2/175/61/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2020 року Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

з участю секретаря Кравченко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у смт. Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення грошових коштів за договором позики, який в квітні 2020 року уточнила та просила суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики у розмірі 124000 грн., пеню у розмірі 3% річних за весь час прострочення у розмірі 8199 грн. 79 коп., моральну шкоду у розмірі 10000 грн. та судовий збір у розмірі 1422 грн.

Адвокат позивача Фісунов А.Л. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Адвокат відповідача Бартош-Стрельникова Т.М. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала.

Вислухавши адвокатів сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі та на підтвердження укладення договору та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Встановлено, що 19 жовтня 2017 року ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 124000 грн. та зобов`язалася повернути грошові кошти до 01 квітня 2018 року, про що надала ОСОБА_1 власноручно написану розписку, оригінал якої зберігається в матеріалах цивільної справи (а.с.47). Вищевказана розписка підписана особисто ОСОБА_2 , а отже між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, що свідчать про укладення такого договору відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Як слідує зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 527 ЦК України, передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Як вбачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у Постанові від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Таким чином, розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, а отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику.

Верховним Судом України у постанові від 18.09.2013 року у справі №6-63цс13, постанові від 11.11.2015 року у справі №6-1967цс15 та постанові від 18.01.2017 року в справі №6-2789цс16, Верховним Судом у постанові по справі №707/2606/16-ц провадження 61-28762св18 від 31.10.2018 року зроблений правовий висновок про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Крім того, відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргових документів у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже факт знаходження боргового документу - оригіналу розписки про грошове зобов`язання від 19 жовтня 2017 року у ОСОБА_1 свідчить про невиконання із сторони ОСОБА_2 своїх боргових зобов`язань.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про доведений факт щодо наявності заборгованості по розписці про грошове зобов`язання від 19 жовтня 2017 року із сторони ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 . Відповідачка грошові кошти у повному обсязі позивачу не повернула, а тому суд прийшов до висновку, що основний борг по договору позики (розписці) складає 124000 грн., які необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Як вбачається з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховний Суд України у постановах від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14 та від 30.03.2016 року у справі №6-2168цс15 сформував правові позиції, в яких вказав на те, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні плати від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор отримує право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням. Тому право подати позов про стягнення 3% річних за кожен місяць виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зважаючи на те, що строк виконання зобов`язання на час звернення ОСОБА_1 із позовом сплинув, позивачка має право вимагати від ОСОБА_2 , окрім повернення основної суми заборгованості, відшкодування матеріальних втрат у вигляді 3% річних.

Таким чином, сума 3% річних за період з 01 квітня 2018 року по 13 червня 2020 з суми боргу у розмірі 124000 грн. за 805 прострочених днів складає 8199 грн. 79 коп.

Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення основної суми боргу та 3% річних підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме з відповідача на користь позивача належить стягнути суму боргу борг за договором позики у розмірі 124000 грн. Та пеню у розмірі 3% річних за весь час прострочення у розмірі 8199 грн. 79 коп.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 10000 грн., суд прийшов до наступного.

Передбачена ст. 16 ЦК України, можливість отримати відшкодування завданої майнової та немайнової (моральної) шкоди для учасників цивільних відносин є одним із важливих засобів захисту їхніх цивільних прав та інтересів.

Позивачка в позові посилається на те, що відповідачкою порушено її право, внаслідок чого вона зазнала моральних страждань. При цьому, позивачка посилається на ст. 1167 ЦК України, яка передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Однак, правовідносини, що виникли між сторонами в даній справі є договірними, тому відшкодування моральної шкоди у випадку їх порушення законом не передбачено.

Відповідно до положень цивільного законодавства можливість відшкодування моральної шкоди за порушення договірних відносин передбачена окремими статтями ЦК України, зокрема ст. 611 ЦК України. Так, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Аналізуючи зміст ст. 611 ЦК України, суд дійшов висновку, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування прописані в укладеному договорі.

Оскільки ст. 625, 1050 ЦК України, яка встановлює наслідки порушення договору позичальником, не передбачає права на відшкодування моральної шкоди.

Крім того, не передбачає таких наслідків порушення договору позичальником і укладений між сторонами договір позики (розписка). Відтак, відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки 10000 грн. моральної шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір в сумі 1321 грн. 99 коп. пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 16, 207, 527, 545, 611, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050, 1167 ЦК України, ст. 12, 13, 76, 130, 141, 223, 282-284 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , борг за договором позики у розмірі 124000 грн., пеню у розмірі 3% річних за весь час прострочення у розмірі 8199 грн. 79 коп. та судовий збір у розмірі 1321 грн. 99 коп., а всього стягнути 133 521 грн. 78 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог (стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн.)- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Озерянська Ж.М.