Ухвала

02 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 377/752/19

провадження № 61-13001ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргудержавного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» на рішення Славутицького міського суду Київської області від 19 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» (далі - ДСП «Чорнобильська АЕС») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що позивач з 17 лютого 2012 року була прийнята до державного підприємства«Управління забезпечення функціонування об`єктів Чорнобильської АЕС» (далі - ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС») на посаду бухгалтера 2 категорії в бухгалтерію.

Відповідно до наказу Міністерства надзвичайних ситуацій № 643 від 23 червня 2011 року ДСП «Чорнобильська АЕС» було реорганізоване шляхом виділення із його складу Управління забезпечення функціонування об`єктів та створення на його базі ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС. Дана реорганізація відбувалася в чіткій відповідності до вимог частини четвертої статті 36 КЗпП України, а саме з продовженням дії трудового договору, тобто без проведення звільнень чи переведення працівників на новостворене підприємство. Позивач указувала, що 02 вересня 2019 року вона була звільнена із займаної посади у зв`язку зі скороченням відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Позивач вважала, що її звільнення з роботи за вищевказаною підставою є незаконним, оскільки воно було проведено з грубим порушенням чинного трудового законодавства України. Відповідно до наказів Державного агентства України з управління зоною відчуження № 42-19 від 14 березня 2019 року та № 50-19 від 20 березня 2019 року, яке є органом управління, приймалося рішення під час проведення процедури реорганізації про приєднання до ДСП «Чорнобильська АЕС» ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС», як юридичної особи в цілому, а не окремих підрозділів чи частини працівників підприємства. Будь-якого рішення про скорочення штату або чисельності працівників в процесі зазначеної реорганізації уповноваженим органом управління не приймалося, внаслідок чого прийняття такого рішення Комісією з реорганізації ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» є грубим порушенням вимог частини четвертої статті 36 КЗпП України щодо не продовження дій трудового договору з усіма працівниками приєднаного підприємства.

Позивач указувала, що в порушення положень частини третьої статті 49-2, частини другої статті 40 КЗпП України їй не було запропоновано, як на момент вручення повідомлення про скорочення штату працівників за № 07 від 01 липня 2019 року, так і протягом двох місяців до дня звільнення з роботи (02 вересня 2019 року) наявні вакантні посади на ДСП «Чорнобильська АЕС» та інших підприємствах, що знаходяться в управлінні ДАЗВ, з метою її подальшого працевлаштування. Звільнення позивача проведено без згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої вона є, чим порушено вимоги частини першої статті 43 КЗпП України, оскільки профком ППО ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» не надав згоди на її звільнення, про що зазначив у рішенні за №580-УЗФО від 27 серпня 2019 року, яке є аргументованим та таким, що базується на нормах чинного законодавства. Даний виборний орган ППО ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» взагалі не був завчасно проінформований, як про причини наступних звільнень, так і про кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися. Рішення, які були прийняті на нараді за результатами проведених консультацій щодо реорганізації ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС», що була проведена за участю представників профспілок 30 травня 2019 року, не були виконані головою Комісії з реорганізації ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС». Дані обставини вказують на те, що ніякого вмотивованого та обґрунтованого рішення стосовно причин та необхідності скорочення штату чи чисельності працівників ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» взагалі не приймалося.

Зазначала, що порушення роботодавцем під час звільнення позивача з роботи вимог статей 36, 40, 42, 49-2 КЗпП України, Галузевої угоди між Державним агентством України з управління зоною відчуження і Профспілкою працівників атомної енергетики та промисловості на 2018-2020 роки, Колективного договору між роботодавцем та профспілковим комітетом первинної профспілкової організації ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» на 2015-2016 роки свідчать про безпідставність та незаконність звільнення позивача з роботи, що є підставою для поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу від 02 вересня 2019 року і по день поновлення на роботі.

позивач просила: визнати незаконним та скасувати наказ №403-ос від 30 серпня 2019 року ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера 2 - ї категорїї АУП/бухгалтерія ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» від 02 вересня 2019 року; поновити ОСОБА_1 від 02 вересня 2019 року на посаді бухгалтера 2 категорії АУП/бухгалтерія ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи від дня її звільнення з роботи, 02 вересня 2019 року, і по день поновлення на роботі.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 19 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ голови Комісії з реорганізації ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» №403-ос від 30 серпня 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади бухгалтера 2-ї категорії АУП бухгалтерії ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» з 02 вересня 2019 року. Поновлено ОСОБА_1 з 02 вересня 2019 року на посаді бухгалтера 2-ї категорії АУП/бухгалтерія у ДСП «Чорнобильська АЕС». Стягнуто з ДСП «Чорнобильська АЕС» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період від 03 вересня 2019 року до 19 лютого 2020 року в сумі 101 646,77 грн без урахування передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів. У іншій частині позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

27 серпня 2020 року ДСП «Чорнобильська АЕС» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Славутицького міського суду Київської області від 19 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2020 року, у якій, посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права і просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскаржені судові рішення були прийняті при неправильному застосуванні статей 42, 49-2 КЗпП України, статей 104-105 ЦК України та 82, 83, 275 ЦПК України. Обов`язок пропонувати іншу роботу обмежений законодавцем лише межами одного підприємства. На момент вручення позивачу повідомлення про припинення трудового договору ДСП «Чорнобильська АЕС» не набуло статусу правонаступника, а у ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» не з`явилось можливості перевести позивача з її згоди на іншу роботу. Оскільки посада бухгалтера 2-ї категорії у штатному розписів ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» відсутня, а також відсутність вакантних посад бухгалтера на ДСП «Чорнобильська АЕС», дія трудового договору з позивачем у порядку передбаченому частиною четвертою статті 36 КЗпП України продовжена не могла бути. Необґрунтованим є висновок судів про настання події правонаступництва прав і обов`язків ДП «УЗФО Чорнобильської АЕС» до 13 січня 2020 року. Апеляційним судом не надано жодної оцінки порушенням норм процесуального права, які були допущені судом першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 101 646,77 грн.

Отже, справа № 377/752/19 не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Справа № 377/752/19 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

ДСП «Чорнобильська АЕС» укасаційній скарзі вказує, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для ДСП «Чорнобильська АЕС». Проте ДСП «Чорнобильська АЕС» не обґрунтовує, в чому проявляється виняткове значення для нього цієї справи та чому справа становить значний суспільний інтерес. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для ДСП «Чорнобильська АЕС».

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржені рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ДСП «Чорнобильська АЕС» подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити державному спеціалізованому підприємству «Чорнобильська АЕС» у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Славутицького міського суду Київської області від 19 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного спеціалізованого підприємства «Чорнобильська АЕС» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков