ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/903/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2020 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі РАСУЛОВІЙ А.А.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 ;

відповідач 1 не з`явився;

відповідача 2 ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання права на обов`язкову частку у спадщині

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3 , відповідач 1) та ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , відповідач 2, а разом відповідачі) про визнання права на обов`язкову частку у спадщині та свої вимоги мотивує наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача - ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина на усе належне йому майно.

Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_4 є позивач, його рідний брат - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що він у визначений законом шестимісячний строк звернувся до Шостої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, і після того дізнався, що батько склав заповіт, відповідно до якого усе своє майно заповів ОСОБА_3 . Однак постановою про відмову у вчинені нотаріальних дій від 29 жовтня 2018 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті його батька.

Позивач вважає, що цим порушено його право на обов`язкову частку у спадщині як непрацездатної особи, оскільки на день смерті спадкодавця він був інвалідом 2 групи - непрацездатною особою, зокрема особою зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії з зовнішнім середовищем призводить до обмеження життєдіяльності.

Тому позивач вважає, що він як інвалід 2 групи (непрацездатна особа) у відповідності до вимог ст. 1241 ЦК України має право на отримання обов`язкової частки у спадщині, яка залишилась після смерті його батька, відтак просить суд визнати за ним право на обов`язкову частку у спадщині після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/6 частини усього спадкового майна.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач 2 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позову. Також вказала, що її чоловік - ОСОБА_4 усе своє майно заповів їх іншому сину ОСОБА_3 . Щодо порушення права позивача на обов`язкову частку у складі спадщини зазначила, що ОСОБА_1 отримав інвалідність після смерті свого батька та її чоловіка, а відтак права на обов`язкову частку у спадщині не має.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, відзиву та інших заяв процесуального характеру, у тому числі клопотань про відкладення розгляду справи, не надав.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Суд бере до уваги, що відповідач 1 був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, а враховуючи строки розгляду справи і той факт, що справа перебуває у провадженні більше року, суд визнає за можливе проводити судовий розгляд справи у відсутності відповідача, який був належним чином повідомлена про день та час судового засідання.

Вислухавши пояснення позивача, відповідача 2, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами ст. 1241 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України).

Вимогами ч. 1 ст. 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .

04 травня 2018 року за заявою ОСОБА_3 Шостою Київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа №279/2018 до майна померлого ОСОБА_4 , який залишив на ім`я останнього заповіт, посвідчений Шостою Київською державною нотаріальною конторою 27 лютого 2018 року за №6-300.

10 травня 2018 року заяву про прийняття спадщини подала дружина померлого - ОСОБА_2

07 червня 2018 року заяву про прийняття спадщини подав позивач. Місяцем пізніше позивачем надано до нотаріальної контори довідку про інвалідність другої групи АВ 30982305, видану спеціалізованою туберкульозно-пульмонологічною МСЕК м. Києва 30 липня 2018 року.

В подальшому, 29 жовтня 2018 року державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті його батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . За змістом зазначеної постанови, підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину стало те, що на день смерті ОСОБА_4 позивач не був визнаний інвалідом, а тому і не мав права на обов`язкову частку у складі спадщини.

Водночас, на думку ОСОБА_1 , відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину порушено його право на обов`язкову частку у спадщині як непрацездатної особи, оскільки на день смерті спадкодавця він був інвалідом 2 групи - непрацездатною особою, зокрема особою зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії з зовнішнім середовищем призводить до обмеження життєдіяльності.

Спірні правовідносини врегульовані нормами спадкового права.

Так, згідно з Главою 84 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Суб`єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 Кодексу).

Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов`язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236, 1237, 1240, 1254 Кодексу).

За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу).

Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім`ї чи найближчих родичів спадкодавця.

У Рішенні Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року №1-рп/2014 надано офіційне тлумачення положення ч. 1 ст. 1241 ЦК України щодо прав повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язку частку у спадщині.

Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-ХIV (далі - Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV з наступними змінами (далі - Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку.

В абз. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» в редакції від 09.07.2003 року визначено, що непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого статтею 26 цього Закону пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.

На підставі аналізу наведених положень Конституції України, ЦК України, Сімейного кодексу України, Конституційний Суд України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині дійшов висновку, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Водночас, Пленум Верховного Суду України у пункті 19 Постанови Про судову практику у справах про спадкування від 30 травня 2008 року за №7, роз`яснив, що перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує. Той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов`язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

При цьому, судом встановлено, що син померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_1 (позивач) на момент відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) не був непрацездатним повнолітнім сином спадкодавця, оскільки йому встановлено інвалідність лише 30 липня 2018 року, що підтверджується довідкою про інвалідність другої групи АВ 30982305, виданою спеціалізованою туберкульозно-пульмонологічною МСЕК м. Києва, а також матеріалами Медико-експертної справи за №1206 відносно ОСОБА_1 .

Отже, у нотаріуса були відсутні підстави вважати позивача (сина померлого спадкодавця) непрацездатною повнолітньою дитиною, а доказів встановлення йому інвалідності станом на час відкриття спадщини, ані матеріали справи, ані Медико-експертна справа, не містять.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, а також те, що у нотаріуса були відсутні правові підстави вважати позивача непрацездатним повнолітнім сином, оскільки на день відкриття спадщини після померлого позивач не був в установленому законом порядку визнаний інвалідом, та розраховувати обов`язкову частку в майні спадкодавця щодо нього, керуючись положеннями діючого законодавства України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання права на обов`язкову частку у спадщині - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ: КАЛІУШКО Ф.А.