ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2020 року м.Суми

Справа №592/2477/20

Номер провадження 22-ц/816/1534/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Головне управління Національної поліції України в Сумській області,

розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника за довіреністю ОСОБА_2 ,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 червня 2020 року, ухвалене у складі судді Котенко О.А. в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Сумській області(далі - ГУНП в Сумській області), третя особа: Державна казначейська служба України в Сумській області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої невиконанням судового рішення та незаконною бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування.

Свої вимоги мотивує тим, що 08 жовтня 2018 року він подав до Сумського відділу поліції (далі - Сумський ВП) ГУНП в Сумській області заяву про вчинення щодо нього злочину, передбаченого ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України), відомості про який були внесені до ЄРДР 28 лютого 2019 року за №0000589. 02 квітня 2019 року він подав до Сумського ВП клопотання, в якому, в тому числі, просив надати копії документів, які підтверджують проведення працівниками поліції слідчих (розшукових) дій, однак такі документи надані йому не були. 15 травня 2019 року постановою слідчого закрито кримінальне провадження №0000589 у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Ковпаківський районний суд м. Суми ухвалою від 21 травня 2019 року скасував вказану постанову слідчого. 26 вересня 2019 року ним знову подано клопотання до Сумського ВП, яке станом на дату подання позову не виконано, незважаючи на постановлену Ковпаківським районним судом м. Суми ухвалу від 20 листопада 2019 року про зобов`язання слідчого розглянути клопотання від 26 вересня 2019 року. Зазначає, що Ковпаківський районний суд м. Суми ухвалою від 02 грудня 2019 року знову скасував постанову слідчого від 28 вересня 2019 року про закриття кримінального провадження, в якому він є потерпілим.

Вказує, що він, як потерпілий, враховуючи обставини, встановлені ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 листопада 2019 року, зазнає моральної шкоди у зв`язку з бездіяльністю Сумського ВП. Крім того, з дати подання заяви про вчинення злочину щодо нього по дату подання позову, у кримінальному провадженні №0000589 не проведено жодної слідчої дії.

Обґрунтовуючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди зазначає, про витрати особистого часу на підготовку позовів до суду, відвідування судових засідань в Ковпаківському районному суді м. Суми, виступів у суді, звернення до прокуратури, багаторазове відвідування Сумського ВП для з`ясування стану розслідування кримінального провадження.

Також вказує про понесені збитки в розмірі 427,60 грн, які він зробив для відновлення свого порушеного права.

Посилаючись на вказані обставини, просить стягнути з Державної казначейської служби України в Сумській області за рахунок коштів державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 30 000 грн та майнову шкоду в розмірі 427,60 грн.

Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 04 червня 2020 року відмовив у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норма процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У своїх доводах, посилаючись на обов`язковість виконання судових рішень на всій території України, вказує на те, що ухвала Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 листопада 2019 року до тепер не виконана, а ухвала Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 грудня 2018 року виконана через 2 місяці після набрання нею законної сили. В той же час, суд зазначив у своєму рішенні, що вказане є недоліками процесуальної діяльності посадових осіб та не свідчить про незаконність їх діяльності і не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Такий висновок нівелює право особи, визначене у ст. 13 Європейської конвенції, на ефективний засіб юридичного захисту порушеного права навіть від осіб, які здійснюють свої офіційні повноваження. Також зазначає, що суд належним чином не дослідив здійснені ним фактичні матеріальні витрати, пов`язані з розглядом цієї справи та підготовкою до її розгляду.

У відзиві представник ГУНП в Сумській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає про безпідставність викладених в апеляційній скарзі вимог позивача, оскільки доводи, на які він посилається, не узгоджуються з матеріалами справи та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що Ковпаківський районний суд м. Суми ухвалою від 19 грудня 2018 року зобов`язав Сумський ВП внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 08 жовтня 2018 року для проведення досудового розслідування (а. с. 16).

28 лютого 2019 року до ЄРДР внесені відомості за №0000589 за заявою ОСОБА_1 про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України (а.с. 21).

Постановами слідчого Сумського ВП від 29 квітня 2019 року та 28 вересня 2019 року кримінальне провадження №0000589 закривалося у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Ковпаківський районний суд м. Суми ухвалами від 21 травня 2019 року та 02 грудня 2019 року скасував вказані постанови слідчого Сумського ВП про закриття кримінального провадження (а.с. 17, 19-20).

Ковпаківський районний суд м. Суми ухвалою від 20 листопада 2019 року зобов`язав слідчого Сумського ВП, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження №0000589, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 26 вересня 2019 року (а.с. 18).

Постановою слідчого Сумського ВП від 22 квітня 2020 року кримінальне провадження №0000589 закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування та жодній особі не повідомлено про підозру (а.к.п. 57).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, позивач не довів факт надмірної тривалості досудового розслідування, не обґрунтував розмір завданої йому матеріальної та моральної шкоди. З доказів, наданих позивачем на підтвердження матеріальної шкоди, неможливо встановити, що витрати на друк та копіювання тексту, були здійснені саме позивачем та для відновлення порушеного права.

Колегія суддів вважає, що суд дійшов правильних висновків, повно та всебічно з`ясувавши обставини, що мають значення для справи та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Предметом спору у цій справі є вимога позивача про стягнення з держави моральної та матеріальної шкоди, заподіяної бездіяльністю органів досудового розслідування, які протягом тривалого часу не здійснювали слідчі розшукові дії щодо встановлення та розшуку винної у кримінальному правопорушенні особи та не виконували судові рішення, чим завдали йому моральної та майнової шкоди.

Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України).

За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Конституція України (стаття 56) проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 та від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 та постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №638/8636/17-ц за подібних правовідносин та фактичних обставин справи зроблені наступні правові висновки.

Згідно з положеннями статті 1176 ЦК України, якою врегульовано питання відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Оскільки у цій справі йдеться про шкоду, спричинену фізичній особі бездіяльністю посадових осіб органів, що здійснюють досудове розслідування, то відповідно до положень частини шостої статті 1176 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України.

Ці статті є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173, 1174 ЦК України.

Дії (бездіяльність) ГУНП в Сумській області, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що посадовими особами Сумського ВП не вживалися слідчі розшукові дії у кримінальному провадженні №0000589 та стан його розслідування залишається таким же, який був на день подання заяви до поліції про вчинення злочину 08 жовтня 2018 року. Однак, вказане спростовується матеріалами кримінального провадження, з якого вбачається, що за результатам розгляду повідомлення про злочин від 08 жовтня 2018 року прийнято рішення про завершення перевірки за даним фактом у зв`язку з відсутністю фактів, які б вказували на наявність кримінального правопорушення; 28 лютого 2019 року до ЄРДР внесені відомості за заявою ОСОБА_1 про вчинене щодо нього кримінальне правопорушення за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України; створено групу слідчих для проведення досудового розслідування та розпочато досудове розслідування за попередньою кваліфікацією за ч.1 ст.190 КК України; здійснено допит потерпілого; доручено провести допит працівника відділення «Нової пошти», звернутися із запитом до адміністрації «Нової пошти» про витребування анкетних даних та копії паспорту відправника посилки, відеозаписи з відділень «Нової пошти», вказане доручення було виконано; постановами слідчого від 27 квітня 2019 року та 28 вересня 2019 року дане кримінальне провадження закривалося у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, однак Ковпаківським районним судом м. Суми ухвалами від 21 травня 2019 року та 02 грудня 2019 року постанови скасовані у зв`язку з не вчиненням слідчим всіх необхідних дій у кримінальному провадженні; постановою слідчого від 22 квітня 2020 року кримінальне провадження закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування та жодній особі не повідомлено про підозру, яка не оскаржувалася та є чинною.

Як вже зазначалося, для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.

При цьому, сам факт звернень особи до посадових осіб та постановлення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими зобов`язано відповідача вчинити певні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання позивача на те, що у зв`язку з бездіяльністю відповідача він змушений був звертатися до суду, прокуратури та Сумського ВП, що свідчить про наявність моральної шкоди, оскільки звернення до суду, прокуратури, слідчого є засобом захистом своїх прав, і саме по собі не є негативними наслідками немайнового характеру, які підтверджують спричинення душевних страждань та моральної шкоди.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру, і, відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої ніяк не обґрунтований.

Також колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 у позовній заяві та в апеляційній скарзі стверджує про порушення його прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в частині тривалості періоду, протягом якого рішення залишались невиконаними, та посилається на рішення «Ромашов проти України».

Рішення у справі «Ромашов проти України» (заява №67534/01) стосується тривалого (протягом п`яти років) невиконання державою під час виконавчого провадження рішення комісії по трудовим спорам, яке прирівнюється до остаточного рішення суду, про стягнення з роботодавця невиплаченої заробітної плати.

Пілотне рішення щодо проблем невиконання Україною остаточних рішень прийнято у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04), а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Європейського суду з прав людини з цього питання (далі - ЄСПЛ).

У пунктах 53, 54 зазначеного рішення ЄСПЛ зауважив, що необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування. Суд також повторює, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Отже, посилання позивача на рішення ЄСПЛ, в яких йдеться про надмірне невиконання саме остаточного рішення суду про відшкодування, не є релевантним.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статей 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, правильним є висновок місцевого суду, що з наданих позивачем копій фіскальних чеків не вбачається за можливе встановити, що ці витрати пов`язані з підготовкою цивільної справи до розгляду та відновленням порушеного права.

Отже, суд першої інстанції належно оцінив надані сторонами докази та ухвалив рішення на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення, а тому скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи, що ціна позову складає 30 427,60 грн, дана справа є малозначною, а тому касаційному оскарженню відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п.1; 375; 381-382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану через представника за довіреністю ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді: О.І.Собина

С.С. Ткачук