Справа № 450/581/19 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/3095/19 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Приколоти Т.І.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся в суд з позовом про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням (квартирою), яка знаходиться в АДРЕСА_1 . В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 03.09.2011 року між сторонами було укладено шлюб, який розірвано рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 30.05.2018 року. 04.07.2012 року позивач набув у власність квартиру та є єдиним власником житлового приміщення. Відповідачка була зареєстрована у вказаному житловому приміщенні 04.05.2014 р. як член сім`ї його власника. З вересня 2017 року відповідачка фактично не проживає за місцем своєї реєстрації. Формальна реєстрація відповідачки у належній позивачу квартирі порушує права та законні інтереси, оскільки він змушений нести значні витрати по оплаті вартості комунальних послуг, які нараховуються із розрахунку кількості зареєстрованих осіб, при їх фактичній відсутності. Відповідачка відмовляється добровільно скасувати місце своєї реєстрації після розірвання шлюбу. Всі перелічені вище обставини порушують права та законні інтереси позивача, за захистом яких він звертається до суду.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 серпня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що протокольною ухвалою суду від 21.05.2019 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження. В своїй заяві про зупинення провадження у справі від 29.03.2019, Відповідач у справі сама наголосила на тому факті, що справа про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням не може бути розглянута до вирішення справи про встановлення факту спільного проживання та поділ майна подружжя, яка знаходиться на розгляді в Пустомитівському районному суді Львівської області (справа № 450/262/19). Тому судом невірно презюмовано, що дана квартира належить сторонам на праві спільної сумісної власності та невірно застосовано норму ст. 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Оскільки спірна квартира) була фактично придбана (оплачена) Позивачем до укладення шлюбу з Відповідачкою, в Пустомитівському районному суді Львівської області слухається справа про встановлення факту спільного проживання, отже судом невірно застосовано зазначену норму Сімейного Кодексу України.

На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов до невірного висновку, що правила

ст. 71 ЖК Української РСР не розповсюджуються на спірні правовідносини, оскільки суд

презюмував, що спірне житлове приміщення є спільною сумісною власністю подружжя,

хоча це не відповідає дійсності, і підтверджується позовом саме ОСОБА_1 .

Судом невірно застосовано норму ст. 156 ЖК України про те, що припинення сімейних

відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним

приміщенням, оскільки в спірних правовідносинах йдеться про те, що по-перше, спірна

квартира була придбана до шлюбу, по-друге, є спеціальна норма, а саме ст. 71 ЖК

України, яка регламентує збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми

громадянами, дає перелік підстав, коли таке за ними зберігається. Просить рішення - скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу суду не надано.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце судового засідання.

Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 поступило письмове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою та лікуванням, проте ніяких підтверджуючих документів до клопотання не було додано, тому колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення.

Ураховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 .

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом установлено, що сторони перебували у шлюбі з 03.09.2011. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 30.05.2018, шлюб між сторонами було розірвано.

Судом також установлено, що позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.07.2012 року, виданого на підставі рішення виконкому від 27.04.2012 року.

За даними будинкової книги про прописку громадян, що проживають на АДРЕСА_1 , в такій прописані позивач ОСОБА_2 , відповідач ОСОБА_1 , а також дитина сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дата реєстрації 04.05.2014 .

Згідно ч.ч.4, 5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як установлено судом, позивач чинить перешкоди відповідачу у користуванні житлом, які вчиняє після розірвання шлюбу, що підтверджується зверненням ОСОБА_1 до Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області та наявною у матеріалах справи відповіддю Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області №1307/42/02/14-19 від 08.02.2019 (а.с. 50,51).

Таким чином, установивши, що відповідачка не проживає у спірному житлі з поважних причин та у зв`язку з чиненням їй перешкод у користуванні спірним житлом з боку позивача, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав, передбачених ст. 405 ЦК України, для визнання відповідачки такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 . Остання від права користування спірною квартирою добровільно не відмовлялася. Сторона позивача інших підстав для позбавлення відповідачки права користування жилим приміщенням, крім не проживання останньої в квартирі понад 6 місяців, та захист права власності не зазначила.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про те, що положення ст.71 ЖК Української РСР, на яку посилається позивач як на підставу позовних вимог, на спірні правовідносини не розповсюджується.

Питання щодо відмови у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі вирішено судом відповідно до вимог ст. 251 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 08 серпня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:10.09.2020

Головуючий

Судді