ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/807/45/20 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що в липні місяці через мережу Інтернет було знайдено оголошення про продаж обладнання в місті Запоріжжі. При спілкуванні з особою, яка розмістила дане оголошення ( ОСОБА_3 ), було досягнуто домовленості про час виготовлення та ціну обладнання - дробилки ДМП-1000. Для перерахування частки завдатку за обладнання було надано реквізити картки, яка належить ОСОБА_4 . 19 липня 2018 року ним було перераховано на зазначені вище реквізити грошові кошти в розмірі 57 995, 00 грн. Також 03 серпня 2018 року було додатково перераховано 19 995.00 грн. Після спливу строку поставки обладнання він зателефонував ОСОБА_5 , але останній відповів, що нічого не знає, грошові кошти не отримував та відмовився від поставки обладнання. Посилаючись на вказані обставини, позивач вказував, що зазначені кошти безпідставно отримані відповідачем у справі, тому просив стягнути з неї на його користь 80 984,00 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що отримані ОСОБА_4

грошові кошти не можуть бути визначені як такі, що перераховані для оплати за виготовлення обладнання, оскільки таке зобов`язання у позивача виникло тільки перед ТОВ «Донстройинвест», з яким укладено відповідний договір. Між ним та ОСОБА_4 ніякого договору не укладалось, тому ототожнення судом відповідачки з ТОВ «Донстройинвест» є помилковим.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 19 липня 2018 року ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 перерахував грошові кошти в розмірі 57 995,00 грн., призначення платежу - «надходження готівки з платіжними картками». 03 серпня 2018 року було додатково перераховано ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 19 995.00 грн., призначення платежу - «надходження готівки з платіжними картками».

Як зазначено в позовній заяві, підтверджено поясненнями представника позивача й не спростовується в поданому відзиві відповідачем, зазначені грошові кошти перераховані позивачем ОСОБА_4 в якості оплати за виготовлення обладнання - дробилки ДМП 1000. Сторонами у справі не заперечувалось того факту, що у зв`язку з попередньою домовленістю між ними, ОСОБА_4 та її чоловік ОСОБА_6 взяли на себе зобов`язання щодо виготовлення на замовлення ОСОБА_1 дробилки ДМП - 1000, а останній був зобов`язався заплатити за це обладнання, а в якості передплати здійснити перерахування коштів в розмірі 80984, 00 грн.

Отже, суд вважав, що підставою для перерахування ОСОБА_4 грошових коштів було зобов`язання ОСОБА_1 по оплаті за обладнання, тобто між сторонами існувала угода, що усуває можливість стверджувати, що ОСОБА_4 отримала ці грошові кошти без достатньої правової підстави.

Факт наявності договірних відносин також підтверджується договором поставки обладнання між ТОВ „Донстройинвест", засновником якого є ОСОБА_4 , та позивачем у справі ОСОБА_1 . Відповідно до специфікації до цього договору, підписаної в тому числі ОСОБА_1 , предметом продажу виступили дробилка ДМП-1000 вартістю 60 000 грн. Окрім цього, додатково було зазначено, що предметом договору також визначено вихідну фракцію діаметром 30-35 мм, довжиною до 120 мм й вихідну фракцію діаметром 1-2 мм, довжиною до 10 мм, що збільшило вартість товару.

Окрім цього, суд вказував, що факт існування зобов`язання з оплати за обладнання та перерахування коштів в розмірі 80 984 грн. за його виготовлення, підтвердили в суді свідки: ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 .

Так, свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він за домовленістю з ОСОБА_4 виготовив дробилку ДМП-1000. ОСОБА_4 оплачувала йому за ці роботи. В подальшому він передав цю дробилку за вказівкою ОСОБА_4 ОСОБА_1 , про що останнім складено відповідну розписку.

Факт отримання від свідка ОСОБА_8 дробилки ДМП-1000, яка ним була

виготовлена за домовленістю з чоловіком ОСОБА_4 - ОСОБА_6 , не заперечував й свідок ОСОБА_7 , який був допитаний в судовому засіданні за клопотанням позивача.

На підставі вказаних доказів суд вважав доведеним той факт, що грошові кошти в розмірі 80 984 грн., про стягнення яких позивається ОСОБА_1 , було перераховано останнім на рахунок ОСОБА_4 як передплату за виконання зобов`язань - виготовлення дробилки ДМП - 1000.

Встановивши вказані обставини, суд визнав, що відносини між сторонами у справі регулюються нормами зобов`язального права, а не ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позову, тому відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених обставинах і відповідає вимогам матеріального права.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 206 ЦК України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Відповідно до ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав, є зокрема, речі, у тому числі гроші.

Системний аналіз вищезазначених положень законів дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 18 квітня 2018 року у справі №668/7704/15-ц).

Обставини цієї справи свідчать про наявність ознак договірних правовідносин між сторонами у справі, а саме, перерахування грошей позивачем на картку відповідача відбулось з метою виготовлення обладнання, як правильно встановлено судом першої інстанції. Та без таких дій позивача не відбувалось би подальших дій з боку відповідача, а саме, замовлення виготовлення обладнання у іншої особи - ОСОБА_8 , якому відповідачем за ці послуги перераховувались ОСОБА_4 надані позивачем як передплату кошти.

При цьому, суд ретельно відслідкував правовідносини, які базувались не тільки лише на договорі поставки з ТОВ «Донстройинвест», про який навіть не згадував позивач у позовній заяві, вказуючи, що усна домовленість у телефонному режимі на купівлю-продаж обладнання відбувалась з ОСОБА_6 - чоловіком ОСОБА_4 .

Вказаний договір від 12 липня 2018р. з ТОВ «Донстройинвест» про поставку обладнання не містить реквізитів для розрахунків.

В п. 5.2 договору визначено, що строк і порядок оплати узгоджується сторонами у специфікації, у якій в п. 4 зазначається щодо передплати у розмірі 60 % від суми, та 40 % за фактом поставки товару ( а.с 28).

В п. 5.3 цього договору сторони узгодили, що за погодженням сторін можливі інші форми оплати, які не суперечать діючому законодавству.

З встановлених обставин вбачається, що для поставки обладнання за вказаним договором, воно мало бути виготовлено, та безпосередньо до його виготовлення було залучено ОСОБА_8 , про що останній пояснив як свідок у судовому засіданні, підтвердивши, що гроші на виготовлення для позивача дробилки він отримував від ОСОБА_4 як керівника ТОВ «Донстройинвест».

Перерахування коштів ОСОБА_4 виконавцю замовлення ОСОБА_8 у період існування договору поставки підтверджується банківськими квитанціями ( а.с. 29-39).

Отже, такий порядок розрахунків не суперечить положенням договору, зокрема п.п. 5,2, 5.3, оскільки сторони його узгодили в усному телефонному режимі.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд правильно встановив дійсні правовідносини сторін та обґрунтовано визнав, що безпідставного перерахування відповідачем коштів на засновника ТОВ «Донстройинвест» ОСОБА_4 не встановлено,

оскільки наявні ознаки договірних відносин між сторонами у справі.

Беручи до уваги все вище викладене, колегія визнає апеляційну скаргу необґрунтованою, тому у відповідності до вимог статті 375 ЦПК України залишає її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 січня 2020.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Кочеткова І.В.