Справа № 464/1362/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков І.П.
Провадження № 22-ц/811/2787/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

представника Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» - Трофимчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 23 жовтня 2018 року у справі за позовом Львівського міського коммунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

ЛМКП «Львівтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в якому, з урахуванням уточнень, просить стягнути на користь ЛМКП «Львівтеплоенерго» заборгованість за надані послуги централізованого опалення за період з липня 2014 року по березень 2017 року в розмірі 7 201,08 грн та за послуги гарячого водопостачання в розмірі 16 476,5 грн, а загалом на суму 23 677,6 грн, яку слід стягнути з мешканців квартири АДРЕСА_1 , які не користувались пільгами у відповідних періодах, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» зверталось до суду з заявою про видачу судового наказу з приводу стягнення з відповідачів заборгованості за надані послуги з централізованого опалення, яка була задоволена, однак ухвалою суду від 10.10.2016 судовий наказ був скасований з підстав наявності між сторонами спору про право. По суті, з 01.07.2014 вважається укладеним Договір приєднання про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води між ЛМКП «Львівтеплоенерго», що є виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води у м.Львові (виконавець) та споживачами (власниками, співвласниками, балансоутримувачами будинку, квартири, житлових приміщень у багатоквартирних будинках, будинках, спорудах, які приєднані до теплових мереж ЛМКП «Львівтеплоенерго», а також користувачами вищевказаних приміщень, квартир, або особами, зареєстрованими (прописаними) у таких приміщеннях, квартирах, будинках). Відповідачам, як зареєстрованим мешканцям квартири АДРЕСА_1 надаються послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, за які споживачі зобов`язані сплачувати на рахунок ЛМКП «Львівтеплоенерго», однак відповідачі належним чином не здійснюють оплату житлово-комунальних послуг внаслідок чого утворилась заборгованість з централізованого опалення за період з липня 2014 року по березень 2017 року в розмірі 7 201,08 грн та за послуги гарячого водопостачання в розмірі 16 476,5 грн, а загалом на суму 23 677,6 грн, яка по даний час залишилась непогашеною.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 23 жовтня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , які фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 , на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води за період з липня 2014 року по березень 2017 року в розмірі 23 677,60 грн. та понесені судові витрати по сплаті судового збору на загальну суму 1762 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що він є інвалідом 2-ї групи та має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, а його 100% пільга покриває усю площу квартири з послуг централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води. Вказує, що позивач у 3,4 рази перевищив встановленому соціальну норму постачання гарячої води для осіб, у яких відсутні лічильники обліку води 1, 6 куб. м. на одну особу на місяць. Зазначає, що його син ОСОБА_3 був користувачем послуг з постачання гарячої води лише з 01.12.2016 по 01.03.2017, чого не було враховано позивачем. Вважає, що з врахуванням соціальних норм споживання та наданих пільг для користування послугами з централізованого постачання гарячої води, пільги на його сім`ю повністю покривають норми соціального споживання, таким чином заборгованість по оплаті послуг наданих позивачем відсутня. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Інші учасники справи рішення не оскаржували.

У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. Представник ЛМКП «Львівтеплоенерго» Трофимчук О.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялись про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується виданою ЛКП «Житловик-С» довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописку № 132 від 16.01.2017 (а.с.10 т.1).

Водночас, як убачається із змісту довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописку № 915, виданої 23.03.2017 ЛКП «Житловик-С», дружина ОСОБА_1 ОСОБА_7 проживає за адресою: АДРЕСА_2 без реєстрації з 2008 року, що також підтверджується Актом від 23.03.2017 (а.с.45 т.1).

Крім того, на підставі Актів комісії від 03.02.2014, від 29.12.2016 (ІІ/338), від 23.03.2017 (ІІ/73), затверджених директором ЛКП «Житловик-С» Олійник Р.Ф., встановлено, що відповідачі ОСОБА_6 , 1970 р.н., ОСОБА_5 , 1988 р.н., ОСОБА_4 , 1992 р.н., зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , але в такій не проживають: ОСОБА_6 з липня 1994р.; ОСОБА_4 з липня 1994р.; ОСОБА_5 з лютого 2007 р. У квартирі проживають лише: син ОСОБА_3 , 1990 р.н.; дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_7 та сам ОСОБА_1 , які ведуть спільне господарство.

Закон України «Про житлово-комунальні послуги» визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Пунктом 4 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (зі змінами від 10.04.2014 № 1198-18) виконавцями послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності визначено суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальну організацію), якою в даному випадку являється Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго». У відповідності до п.б ст.2 Прикінцевих положень даного закону, було розроблено нові договори та прийняті нарахування за послуги з 01.07.2014.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст.67, 68 ЖК України, п.30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМ України № 630 від 21.07.2005 споживачі зобов`язані оплачувати за надані житлово-комунальні послуги.

Згідно з ч.6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

З матеріалів справи убачається, що квартира відповідачів розташована в багатоповерховому будинку АДРЕСА_3 , яке перебуває на обслуговуванні ЛМКП «Львівтеплоенерго».

Відповідно до ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», інвалідам війни надається 100-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання. Площа житла, на яку надається знижка, при розрахунках плати за опалення становить 21 кв.м опалювальної площі на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв на сім`ю.

Як убачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 має право на пільги на житлово-комунальні послуги в розмірі 100 відсотків як інвалід війни 2 групи відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та перебуває на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги (далі Реєстр) Сихівського відділу соціального захисту з 12.11.2004, що вбачається з відповіді Сихівського відділу соціального захисту ДГП УСЗ ЛМР за № 260308/12962 від 20.12.2017. З 16.11.2017 ОСОБА_1 має право на відшкодування житлово-комунальних послуг на дві особи, оскільки в Реєстр за фактичним місцем проживання внесено ОСОБА_7 (а.с.88 т.1).

Установивши, що відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 фактично не проживають у квартирі АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 як інвалід війни користується 100 - процентною пільгою з оплати за користування комунальними послугами, суд першої інстанції відмовив у стягненні заборгованості за послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води з указаних осіб, та прийшов до висновку, що такий обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг покладається лише на тих відповідачів, які постійно проживають у згаданому помешканні, а саме на ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , які є фактичними користувачами таких послуг.

Мотиви апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням суду в частині вирішення позовних вимог щодо інших відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , а не щодо особи, яка подала апеляційну скаргу.

Доказів на підтвердження повноважень подавати апеляційну скаргу апелянту інші відповідачі не надали. Рішення ними самостійно в апеляційному порядку не оскаржено.

Обов`язкових підстав для скасування рішення суду, колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно із ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 23 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено:11.09.2020

Головуючий

Судді