Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2020 року справа № 542/991/19

2/542/105/20

Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Стрельченко Т.Г.,

при секретарі - Коркішко А.М.,

з участю представника позивача, адвоката - Плішкіна Ю.С.,

представника відповідача - адвоката Петрушанко О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Нові Санжари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Лавіта» про визнання договору оренди землі недійсним, -

в с т а н о в и в :

12.08.2019 року позивач звернулася до суду з позовом до ПП «Лавіта» про визнання договору оренди землі недійсним, вказуючи, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.02.2010 року на праві приватної власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :00:003:0075 площею 2,28 га, яка розташована за межами населених пунктів на території Лелюхівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області.

02.01.2010 року між нею, як орендодавцем, та орендарем ПП «Лавіта», в особі директора ОСОБА_10, був укладений договір оренди вищезазначеної земельної ділянки терміном на 10 років та підписаний акт прийому-передачі.

Договір оренди землі зареєстровано у Новосанжарському відділі Держкомзему, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 00632 від 15 лютого 2012 року.

Зазначила, що 03.07.2019 року, отримавши Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вона дізналася, що на підставі договору оренди землі від 02.01.2010 року та додаткової угоди до договору оренди землі від 03.03.2016 року, право оренди належної їй земельної ділянки зареєстровано державним реєстратором Камузом О.В. 09.08.2016 року строком на 10 років.

До 03.07.2019 року вона не отримувала додаткову угоду та їй не було відомо про її реєстрацію, аж на 10 років.

Цього ж дня позивач звернулася з листом до ПП «Лавіта», в якому прохала надати їй, як стороні договору - орендодавцеві, один з примірників додаткової угоди від 03.03.2016 року до договору оренди землі від 02.01.2010 року. Зазначений лист був отриманий ПП «Лавіта» 23.07.2019 року.

Вказала, що 18.07.2019 року відповідачу ПП «Лавіта» була направлена пропозиція про досудове врегулювання спору з метою укладення додаткової угоди про розірвання договору оренди землі 02.01.2010 року, у відповідності до пункту 38 договору оренди землі від 02.01.2010 року та п. 3 ст. 31 ЗУ «Про оренду землі».

Листом ПП «Лавіта» від 30.07.2019 року позивачу вперше було надано копію вищезазначеної додаткової угоди та відмовлено в укладенні додаткової угоди про розірвання договору оренди від 02.01.2010 року.

Посилаючись на те, що на момент укладення спірного договору оренди землі їй було лише 15 років (неповна цивільна дієздатність) та у відповідності до норм ЦК України вона не мала права укладати договір оренди землі на належну їй земельну ділянку без нотаріально посвідченої згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозволу органу опіки та піклування, а такі згоди та дозволи їй не надавались, вона змушена звернутися до суду для визнання договору недійсними та зобов`язання повернути земельну ділянку законному власнику.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 13.08.2019 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 28.11.2019 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні 17.02.2020 року пояснила, що у 2010 році після померлої баби ОСОБА_2 отримала спадщину у вигляді земельної ділянки. У Лелюхівській сільській раді їй пояснили, що земельна ділянка використовується Приватним підприємством «Лавіта» відповідно до договору оренди, укладеного між ОСОБА_2 та ПП «Лавіта». Вважаючи, що строк дії зазначеного договору закінчується у 2020 році, вирішила розірвати зазначений договір та забрати земельну ділянку для власного використання. Влітку 2019 року звернулася до сільської ради, де їй було надано договір, укладений між нею та ПП «Лавіта», зі строком дії з 02.01.2010 року по 15.02.2022 року. Зазначила, що договір вона не підписувала, а підписувала чистий бланк договору та розписалась у відомості на виплату орендної плати. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наданої ЦНАП, їй стало відомо про наявність додаткової угоди до договору оренди землі, датованої 03.03.2016 року, згідно якої договір оренди укладено на 10 років, тобто до 2026 року. Додаткову угоду вона також не підписувала, а підписала лише чистий бланк та розписалась у відомості на виплату орендної плати. У сільську раду приходила разом з матір`ю ОСОБА_3 , в присутності якої і підписувала документи. Зазначені у довідці ПП «Лавіта» суми орендної плати, починаючи з 2010 року, отримувала вчасно, претензій до орендаря стосовно сум та термінів виплати орендної плати не має. Оскільки, на її думку, термін дії договору оренди землі орендарем продовжувався без її відому, вимушена була звернутися до суду з даним позовом.

Представник позивача, адвокат Плішкін Ю.С., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача, адвокат Петрушанко О.Д., в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , давши оцінку матеріалам справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в позові слід відмовити у зв`язку з наступним.

У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 ) є власником земельної ділянки з кадастровим номером :00:003:0075 площею 2,28 га, яка розташована на території Лелюхівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22 лютого 2010 року, посвідченим державним нотаріусом Новосанжарської нотаріальної контори Полтавської області Корнєвим В.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 2-312 (а.с. 10).

Між ОСОБА_1 та Приватним підприємством «Лавіта» в особі директора ОСОБА_10 02 січня 2010 року укладено договір оренди вищезазначеної земельної ділянки, розташованої на території Лелюхівської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, терміном на 10 років (а.с. 13-15).

Відповідно до акту прийомки-передачі земельної ділянки від 02 січня 2010 року, орендодавець передає, а ПП «Лавіта» приймає в оренду земельну ділянку загальною площею 2,28 га для товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 16).

Договір оренди землі від 02.01.2010 року зареєстрований у Новосанжарському відділі Держкомзему, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 00632 від 15 лютого 2012 року.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер довідки 172419849 від 03.07.2019 року вбачається, що належна ОСОБА_1 земельна ділянка передана в оренду ПП «Лавіта» строком на 10 років на підставі договору оренди землі від 02.01.2010 року та додаткової угоди до договору оренди від 03.03.2016 року. Право оренди належної ОСОБА_1 земельної ділянки зареєстровано державним реєстратором Камузом О.В. 09.08.2016 року, номер запису 15889558 (а.с. 12).

03.07.2019 року ОСОБА_1 звернулася з листом до ПП «Лавіта», в якому прохала надати їй як стороні договору - орендодавцеві, один з примірників додаткової угоди від 03.03.2016 року до договору оренди землі від 02.01.2010 року (а.с. 18, 19).

18.07.2019 року позивачем ОСОБА_9 на адресу ПП «Лавіта» направлена пропозиція про досудове врегулювання спору з метою укладення додаткової угоди про розірвання договору оренди землі 02.01.2010 року з проектом такої угоди (а.с. 20-22).

Листом ПП «Лавіта» від 30.07.2019 року позивачу було надано копію вищезазначеної додаткової угоди та відмовлено в укладенні додаткової угоди про розірвання договору оренди від 02.01.2010 року (а.с. 23).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ч. 2 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом статей 16, 18 та 19 вказаного Закону договір оренди земельної ділянки набирає чинності після досягнення домовленості з усіх істотних умов, підписання його сторонами і державної реєстрації у порядку, встановленому законом. Строк дії договору оренди визначається за згодою сторін, але не може перевищувати 50 років.

Відповідно до ст.ст. 78, 152 та 153 Земельного кодексу України, ст. 319 ЦК України власник має право володіти, користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною.

Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки та право користування земельною ділянкою виникають тільки після державної реєстрації цих прав.

За ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 3 статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Посилання у судовому засіданні з цього приводу представника позивача на те, що позивач на момент укладення спірного договору оренди землі ( 02.01.2010 року) та на момент його державної реєстрації (15.02.2012 року) була неповнолітньою та у відповідності до норм ЦК України не мала права укладати договір оренди землі на належну їй земельну ділянку без нотаріально посвідченої згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозволу органу опіки та піклування, а такі згоди та дозволи їй не надавались, судом до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав:

- укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири;

- видавати письмові зобов`язання від імені дитини;

- відмовлятися від майнових прав дитини.

Згідно ч. 3 ст. 177 СК України Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів, передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування.

Якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини за змістом ч. 6 ст. 203 ЦК України, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений неповнолітньою дитиною або батьками (усиновлювачами) суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваний.

За таких обставин вчинення неповнолітньою дитиною або батьками неповнолітньої особи правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування або письмової згоди батьків порушує установлену статтею 177 СК України, ч. 4 ст. 32 ЦК України та ст. 71 ЦК України заборону.

Правочин, що вчинений неповнолітньою дитиною, батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (ч. 6 ст. 203 ЦК України та ч. 1 ст. 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, порушує гарантії збереження права на земельну ділянку.

Сам факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Аналогічна ситуація склалась і в судовій справі за № 639/5756/15-ц від 13.09.2017 року, по якій Верховним Судом було зроблено вищевказаний висновок.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 222 ЦК України правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників , може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому ст. 221 цього Кодексу.

Неповнолітньою особою визнається особа віком від 14 до 18 років (ст. 32 ЦК України). Неповнолітні особи мають неповну дієздатність. Це означає, що всі правочини вони вчиняють самі, але за згодою своїх батьків, усиновлювачів або піклувальників. При цьому закон вимагає саме наявності згоди зазначених осіб, а не їх обізнаності.

Сама по собі відсутність згоди батьків (усиновлювачів) або піклувальників на вчинення правочину ще не робить його недійсним. Причому допускається як надання прямої згоди (у письмовій формі, якщо це вимагається законом) так і схвалення правочину шляхом непред`явлення батьками (усиновлювачами) або піклувальниками неповнолітнього претензій другій стороні протягом одного місяця з моменту, коли ці особи дізналися про вчинення неповнолітнім правочину (ст. 221 ЦК України).

Договір оренди землі був укладений 02 січня 2010 року, батьки позивачки давали згоду на укладення договору, так як при укладанні договору з позивачем була присутня її мати. Протягом місяця після укладення договору батьки позивачки не пред`являли претензій, а значить батьками був схвалений правочин.

Отже норма ч. 1 ст. 221 ЦК України передбачає можливість «легалізації» такого правочину шляхом схвалення його батьками (усиновлюючами).

Лише у разі відсутності схвалення правочину батьками (усиновлюючами) або опікунами у вищезазначеному порядку він вважається нікчемним. Однак у цьому випадку допускається можливість визнання такого правочину дійсним, якщо він був вчинений на користь неповнолітньої особи.

Тому, якщо вчинений неповнолітнім правочин хоча і схвалений його батьками або піклувальниками, але не зачіпає інтересів неповнолітнього, суд має право відмовити у визнанні такого правочину недійсним.

Таким чином, вирішуючи позовні вимоги у відповідності до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що вчинений позивачкою правочин, а саме укладений договір оренди земельної ділянки від 02 січня 2010 року, є дійсним, та приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Окрім того судом звертається увага на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Проте, цим Кодексом встановлено строк, протягом якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу - позовна давність .

До вимог про визнання договору оренди землі недійсним застосовується загальна позовна давність, встановлена ст. 257 ЦК України, тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до вимог ч. 4 статті 261 ЦК України встановлений законодавцем початок перебігу строку позовної давності для вимог щодо порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи з дати її повноліття, обумовлене виникненням у цієї особи повної цивільної дієздатності (ч. 1 ст. 34 цього Кодексу), а саме з дати досягнення цією особою вісімнадцятирічного віку. В зв`язку з досягненням особою повноліття у такої особи виникає можливість об`єктивної оцінки власних прав та інтересів, що обумовлює виникнення у такої особи суб`єктивного права на захист, встановленого ст. 20 ЦК України.

Позивачці 18 років виповнилося 15 лютого 2012 року, а отже перебіг строку позовної давності для вимог щодо порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи, а саме позивачки, стосовно договору оренди розпочався з дати її повноліття, а тому на момент звернення до суду з даним позовом, що мало місце 12.08.2019 року, позовна давність сплила.

Пояснення позивачки про те, що вона довідалася про порушення свого права 03.07.2019 року, коли отримала інформаційну довідку про наявність додаткової угоди до договору оренди та їй стало відомо про її реєстрацію на строк 10 років, судом до уваги не приймаються.

Як слідує з матеріалів справи (а.с. 41) ОСОБА_1. за період з 2010 року по 2019 рік отримувала особисто орендну плату в наступних розмірах: 06.10.2010 року - 1224,34 грн., 31.08.2010 року - 1224,34 грн., 09.09.2011 року - 2006,00 грн., 03.09.2012 року - 2006,20 грн., 10.09.2013 року - 2696,90 грн., 05.09.2014 року - 2696,90 грн., 14.09.2015 року - 4000 грн., 16.09.2016 року - 4600,00 грн., 27.10.2016 року - 2000,00 грн., 15.09.2017 року - 7653,63 грн., 14.11.2017 року - 1000,00 грн., 06.09.2018 року - 8700,00 грн., 05.09.2019 року - 8700,00 грн.

Згідно відомості на виплату грошей з орендної плати за 2013 рік ОСОБА_1 отримала 2696,00 грн. Підпис про одержання не оспорюється (а.с. 42).

Свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що ОСОБА_1 разом з матір`ю ОСОБА_3 приходили укладати договір оренди земельної ділянки, успадкованої за заповітом ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач і матір надали свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Волевиявлення їх було вільним.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що позивач ОСОБА_1 надавала їй доручення від 02.09.2015 року, яким уповноважувала ОСОБА_5 здійснювати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Пояснення свідка ОСОБА_6 не спростовують висновків суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Підстави зупинення, переривання перебігу позовної давності, а також поважні причини її пропущення відсутні.

З огляду на вказане, суд вважає, що підставою для відмови в задоволенні позову є і сплив позовної давності.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 16, 32, 71, 202, 203, 204, 215, 221, 222, 257, 261, 267, 319 ЦК України, ст.ст. 6, 10, 12, 76-81, 83, 89, 92, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 78, 125, 152, 153 ЗК України, ст.ст. 2, 6, 13, 16, 18, 19 Закону України «Про оренду землі», ст. 177 СК України, суд, -

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Лавіта» про визнання договору оренди землі недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони по справі:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ,

відповідач: Приватне підприємство «Лавіта», місцезнаходження: вул. Першотравнева, 11, с. Лелюхівка, Новосанжарський район, Полтавська область, 39363.

Суддя Новосанжарського районного суду

Полтавської області Т.Г. Стрельченко

Повний текст рішення суду виготовлено 07 вересня 2020 року.