Справа № 462/5712/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/811/932/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Жукровській Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 січня 2020 року в складі судді Галайко Н.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за договором позики,-

встановила:

У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 5 000 Євро, що в еквіваленті до національної грошової одиниці України за офіційним курсом НБУ на момент подання позову становить 139136 грн. 00 коп.

Вимоги обгрунтовував тим, що 20.06.2015 ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 5000 євро, про що була складена відповідна розписка. Гроші були передані у присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , котрі також підписались у складеній розписці. Відповідно до умов розписки, ОСОБА_3 зобов`язався повернути позичені позивачем кошти у розмірі 5000 євро після продажу квартири 28.05.2016. Із розписки не вбачається конкретної дати виконання зобов`язання, позивачем було прийнято рішення надіслати відповідачу 26.10.2016 заяву-вимогу, у якій вимагав повернення грошових коштів, однак ОСОБА_3 на таку вимогу не відреагував, позичені кошти не повернув. У зв`язку із наведеним, відповідач змушений був звернутись до суду із позовом, який просив задовольнити.

Заочним рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.05.2017 позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 5 000 Євро, що у еквіваленті до національної грошової одиниці України за офіційним курсом НБУ на момент подання позову становить 139136,00 грн. і 1391,36 грн. суму сплаченого судового збору (т. 1 а.с. 29).

27.08.2018 від правонаступника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_1 надійшла заява про перегляд заочного рішення (а.с.72).

Ухвалою від 22.10.2019 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.05.2017 року у справі № 462/5712/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Скасовано заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.05.2017 року у цивільній справі № 462/5712/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики та призначено справу до розгляду у загальному порядку.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28 січня 2020 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , правонаступником якого є ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) євро.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 1 391 грн. 36 коп судового збору.

Рішення суду оскаржила спадкоємець відповідача ОСОБА_1 , вважає, що таке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, тому підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі зазначає, що 20.06.2015 договір позики укладений не був, що свідчить про те, що і самої позики не було.

Звертає увагу на те, що не відомо, чи взагалі були знайомі позивач і ОСОБА_3 , якщо були, такі докази має надати позивач, крім цього ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , як свідки, в присутності яких було написано розписку, у судовому засіданні допитані не були.

При цьому, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заявили, що ніколи не бачили, щоб покійний ОСОБА_10 позичав гроші у позивача, на їх переконання, він не міг позичати таку суму, оскільки в цьому не було потреби.

Крім цього, 12.06.2015 ОСОБА_3 провів заміну паспорту і отримав паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , тому 20.06.2015 та 28.05.2016 він не міг вказувати дані паспорту, якого у нього вже не було.

При цьому, такі дані могли бути засвідчені особами, які незаконно заволоділи паспортом ОСОБА_3 .

Вважає, що розписка є недостовірною та підробленою особами, які намагалися незаконно заволодіти частиною квартири, яка належала відповідачу.

Більше того, у розписці не зазначено строк повернення коштів.

Звертає увагу, що 26.10.2016 позивач направив заяву-вимогу відповідачу про повернення позики, а вже 28.10.2016 зареєстрував позовну заяву в суді, при цьому, відповідно до ч. 2 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

На думку апелянта, розписка не тотожна договору позики, оскільки відсутній договір позики, відсутні і зобов`язання.

Покликається на те, що сторона позивача збільшила позовні вимоги, подавши заяву про уточнення позовних вимог, при цьому у діючому на момент розгляду справи ЦПК України відсутня можливість доповнення позовної заяви, а також відсутнє поняття уточнення позовних вимог, при цьому на заяві відсутня реєстрація канцелярії.

Вважає, що суддя Галайко Н.М. визначена повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями з порушення положень ЦПК України.

Відсутнє і судове рішення про визнання ОСОБА_1 правонаступником ОСОБА_3 .

Покликається на те, що позивач ОСОБА_2 не отримує поштової кореспонденції, за місцем його проживання будинок знесений, адресат виїхав, за інформацією відділу АДР ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області Козаченко Д.А, зареєстрованим не значиться, не відомо чи існує така особа взагалі.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 січня 2020 року та ухвалити нове рішення про відмову у задовленні позову.

В судове засідання 08 вересня 2020 року позивач ОСОБА_2 та правонаступник відповідача ОСОБА_1 не прибули, позивач не повідомив суд про причину неявки, відповідач ОСОБА_1 подала клопотання про розгляд справи у її відсутність.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України,фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що з копії спадкової справи вбачається факт звернення ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті свого брата ОСОБА_3 , тому ОСОБА_1 вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого брата та не відмовилася від неї.

Встановивши факт укладення договору позики між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 та відсутність доказів про повернення позивачу грошей в сумі 5000 євро, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики необхідно задовольнити та стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 5 000 євро.

Також судом проведено розподіл судових витрат.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України).

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

В свою чергу, згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Судом встановлено, що 20.06.2016 між позивачем ОСОБА_2 і відповідачем ОСОБА_3 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 5 000 євро та зобов`язувався повернути позивачу суму позики після продажу квартири 28.05.2016, про що відповідач власноручно написав боргову розписку (а.с. 3, 27).

Розписка складена в присутності двох осіб: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Позивачем додано до позовної заяви копію паспорта та ідентифікаційного паспорта ОСОБА_3 , з якого слідує, що останній ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

26.10.2016 позивач скерував на адресу відповідача ОСОБА_3 заяву-вимогу про повернення заборгованості за договором позики, однак така виконана не була (а.с.6-6 зворот).

Згідно поданих суду копій матеріалів виконавчого провадження за ОСОБА_11 , ОСОБА_3 та ОСОБА_12 зареєстрована квартира АДРЕСА_2 (а.с. 54).

В межах примусового виконання виконавчого листа № 462/57122/16-ц виданого 14 червня 2017 року Залізничним районним судом міста Львова про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики у розмірі 5000 євро, що в еквіваленті до національної грошової одиниці України за офіційним курсом НБУ на момент подання позову становить 139136 грн. 00 грн. та 1391 грн. 36 коп. суму сплаченого судового збору, державний виконавець звертався до суду з поданням про визначення частки майна боржника, яке ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 07.02.2018 задоволено та визначено частку боржника ОСОБА_3 в розмірі 1/3 ідеальної частки у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності (а.с. 68-69).

Згідно із свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 від 21.02.2018, ОСОБА_3 помер у віці 56 рік 17.02.2018, актовий запис 174 (а.с. 91).

У серпні 2018 року ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_3 , звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25.05.2017. До заяви долучила Витяг про реєстрацію спадкової справи в Спадковому реєстрі (а.с. 94).

Також ОСОБА_1 подавала відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості за договором позики, заперечуючи фактично саме укладення договору, відтак відсутні і зобов`язання, звертає увагу на те, що відповідач не міг вказувати дані паспорту, якого у нього не було.

Згідно Спадкової справи № 157/2018, заведеної Сьомою Львівською державною нотаріальною конторою (індекс справи 02-14) до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на підставі Заяви про прийняття спадщини від 11.07.2018 прийняла спадщину від брата ОСОБА_13 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою від 22.10.2019 року суд залучив до участі у справі № 462/5712/16 як правонаступника відповідача ОСОБА_14 його сестру ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК Укораїни).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1219 ЦК України, до складу спадщини не входять права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема особисті немайнові права.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину, або ж не прийняти її.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_1 вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого брата ОСОБА_3 , оскільки звернулася із заявою про прийняття спадщини за законом та у визначений строк не відмовилася від неї.

Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У Цивільному кодексі України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку запроваджений механізм досягнення справедливого балансу між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця, з однієї сторони, та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців позичальника - боржника, з іншої.

Дотримання цього балансу передбачає забезпечення задоволення вимог кредитора (кредиторів) спадкодавця за рахунок спадкового майна без порушення майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 прийняла спадщину ІНФОРМАЦІЯ_3 , відтак до неї перейшли обов`язки померлої особи (боржника) та відбулася фактична заміна боржника за зобов`язанням.

Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

В свою чергу, положенням ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

При цьому, апелянтом не надано, як суду першої інстанції, так і апеляційному суду рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі розписки від 28.05.2016 року.

Зважаючи на те, що докази повернення позивачу грошей в сумі 5000 євро позичальником за договором позики відсутні, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за договором позики необхідно задовольнити та стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 5 000 євро.

Вирішуючи спір та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд першої інстанцій установив дійсну правову природу правовідносин сторін, факт передання позивачем відповідачу в позику коштів, його зобов`язання повернути кошти, відтак дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, про що зазначено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 08 вересня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк