Дата документу 16.09.2020 Справа № 310/4530/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/4530/19 Головуючий у 1 інстанції Стручкова Л.І.
Провадження № 22-ц/807/2000/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 квітня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У червні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця.

В обґрунтування позову зазначено, що відповідно до укладеного договору №б/н від 27.06.2009 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 13000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позичальник підтвердив підписом у заяві свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір.

Підписання вказаного договору є згодою особи прийняти будь-який розмір кредитного ліміту, встановленого банком та повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_2 помер.

Спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є ОСОБА_1 .

На виконання вимог ст.1281 ЦК України позивачем 11.05.2017 року направлена претензія кредитора до державної нотаріальної контори.

13.06.2017 року отримано відповідь Бердянської державної нотаріальної контори. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього кодексу (6 місяців від дня відкриття спадщини), він не заявив про відмову від неї.

Таким чином, ОСОБА_1 прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника.

Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, так як відповідач не відмовилася від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини.

Станом на день смерті заборгованість позичальника перед позивачем за кредитним договором становить 6530,79 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Спадкоємцю ОСОБА_1 05.05.2019 року було направлено лист-претензію, згідно якого позивач пред`явив свої вимоги, але ніяких дій з боку спадкоємця щодо погашення заборгованості по кредиту не здійснено.

Посилаючись на вищевикладене, просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в розмірі 6530,79 грн. та судові витрати.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач заявив про відмову від спадщини, відповідач таких доказів не подав. Доказі того, що відповідач не проживав разом із позичальником на день його смерті матеріали справи також не містять. Відповідач вважається таким, що фактично прийняв спадщину. ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_2 , тому в силу ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в анкеті-заяві в розділі володіння нерухомістю міститься відмітка «в особистій власності».

Однак судом не було перевірено, хто є власником будинку за адресою реєстрації спадкодавця.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 27.06.2009 року між ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 був укладений договір про надання банківських послуг, за яким останній отримав кредит у розмірі 13000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту.

ОСОБА_2 в зазначеній заяві вказав свої персональні дані, ознайомився і погодився з умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер.

АТ КБ «ПрвиатБанк» надано розрахунок заборгованості за договором б/н від 27.06.2009 року станом на 14.05.2019 року з якого вбачається, що за позичальником ОСОБА_2 рахується заборгованість в загальній сумі 6530,79 грн., яка складається з простроченого тіла кредиту.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірні правовідносини, які виникли між АТ КБ «ПриватБанк» та позичальником ОСОБА_2 допускають правонаступництво.

Відповідно до статей 608, 1218, 1219 ЦК України у зв`язку зі смертю боржника припиняються ті зобов`язання, які нерозривно пов`язані з його особою і не можуть бути виконані особою, у той час як в результаті спадкування до спадкоємця переходять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на час відкриття спадщини й не припинилися унаслідок його смерті.

За змістом вищезазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців; таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину (стаття 1282 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитним договором, ПАТ КБ "ПриватБанк" як на підставу своїх вимог посилалося на положення статей 259, 526, 527, 530, 608, 1218, 1219, 1220, 1221, 1223, 1268, 1270, 1281 ЦК України.

Згідно копії спадкової справи, наявної в матеріалах справи вбачається, що позивач в порядку ст.1281 ЦК України в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини звернувся до нотаріальної контори з претензією кредитора до спадкоємців ОСОБА_2 , вих.№SAMDN9203 від 26.04.2017 року, у якій повідомив про заборгованість спадкодавця у розмірі 6730,79 грн.

Можливі спадкоємці померлого ОСОБА_2 із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались.

Спадкова справа №229/2017 (№ у спадковому реєстрі 60665659) Бердянською державною нотаріальною конторою Запорізької області була заведена на підставі вказаної претензії ПАТ КБ «ПриватБанк».

Позивачу було надано відповідну відповідь №2438/02-14 від 23.05.2017 року.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на день смерті позичальника ОСОБА_2 разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 , була зареєстрована відповідач у справі ОСОБА_1 , що підтверджується відмітками про зареєстроване місце проживання померлого та відповідача в паспортах громадянина України (а.с.46-48), та довідкою ГУ УДМС України в Запорізькій області від 01.07.2019.

ОСОБА_1 було направлено лист-претензію від 28.03.2019 року за вих.№SAMDN9203, згідно із якою банк пред`явив свої вимоги про стягнення заборгованості в сумі 6530,79 грн.

ОСОБА_1 дій щодо задоволення вимог кредитора в частині погашення заборгованості за кредитним договором №б/н від 27.06.2009 року, не вчинила.

За приписами ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права й обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком прав і обов`язків, зазначених у ст.1219 ЦК України (статті 1218 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частинами 3,4 ст.1268 ЦК України, ст.1269 ЦК України визначені дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем.

Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Положеннями ч.3 ст.1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України).

Частиною 1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст. 1269 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст.1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого ст.1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст.1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємця.

За приписами ст.1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Виходячи з наведених норм, при вирішенні спору про стягнення із спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора спадкодавця встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням факту прийняття спадщини спадкоємцями, кола спадкоємців, переліку і вартості отриманого останніми у спадщину майна.

Як при розгляді справи у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, позивач зазначає, що спадкоємцем ОСОБА_2 у порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, є його дружину ОСОБА_1 . На підтвердження даної обставини позивач посилається на копію паспорта позичальника та відповідача, де зазначено одну й ту саму адресу зареєстрованого місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. А за ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Дії, що передбачені ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємцями не вчинялись, що свідчить про неприйняття ним спадщини в зазначеному порядку.

Для прийняття спадщини в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України необхідно встановити факт постійного проживання спадкоємця разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідно до ч. 6 ст. 29 ЦК України реєстрація місця проживання особи за певною адресою не є безумовним доказом її постійного проживання саме за цією адресою.

Інших доказів, які би підтверджували постійне проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем матеріали справи не міститься.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 постійно проживала разом зі спадкодавцем за вказаною адресою, а відповідно неможливо зробити висновок про прийняття ОСОБА_1 спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_2 .

Скаржником не надано суду доказів вартості спадкового майна для визначення межі відповідальності відповідача. Його оцінка не проводилась, клопотання про витребування доказів, призначення експертизи не заявлялись.

Таким чином, суд позбавлений можливості визначити межі відповідальності відповідача, на якого ст. 1282 ЦК України покладено обов`язок задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про одержання відповідачем ОСОБА_3 майна у спадщину після смерті боржника ОСОБА_2 за рахунок якого вона могла би погасити заборгованість. Також не надано доказів щодо наявності у померлого ОСОБА_2 права власності на рухоме чи нерухоме майно, інші об`єкти цивільних прав.

Таким чином, суд позбавлений можливості встановити усе коло спадкоємців за законом чи заповітом, наявність у спадкодавця майна на час його смерті, яке увійшло до спадкової маси, його перелік та вартість для встановлення чи перевищує його вартість розмір боргу, про стягнення якого заявляє кредитор, що унеможливлює стягнення з відповідача заборгованості у визначеному позивачем розмірі.

Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості щодо правового статусу будинку за адресою АДРЕСА_1 , в якому були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а саме: хто є власником вказаного будинку та чи увійшов цей будинок до спадкового майна.

При зверненні до суду з позовною заявою та з апеляційною скаргою Банком вказані відомості надані не були.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд в силу статей 12,13 ЦПК України не вправі самостійно збирати докази, оскільки цим буде порушено змагальний процес.

Позивачем відомості щодо правового статусу будинку в якому зареєстрований відповідач ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції не надав.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином повідомлений про дату та час розгляду його апеляційної скарги, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки, наявної в матеріалах справи.

З апеляційної скарги вбачається, що представник Банку просить провести розгляд справи за участі представника позивача, викликати його у судове засідання з метою детального пояснення конкретних обставин справи.

Проте, представником позивача було проігноровано судове засідання призначене на 16.09.2020 року, представник Банку в судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення судового засідання не надавав.

Представник Банку самоусунувся від змагальності судового процесу, що позбавило суд з`ясувати дані про правовий статус будинку в якому зареєстрований відповідач.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач заявляла про відмову від прийняття спадщини.

Проте, колегія суддів вважає вказане посилання безпідставним та таким, що спростовуються копією спадкової справи, наявної в матеріалах справи, з якої вбачається, що ОСОБА_1 не зверталася з заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_2 .

Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними вимогам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").

Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 квітня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 18 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді: