Номер провадження: 22-ц/813/5896/20
Номер справи місцевого суду: 523/3038/19
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.07.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сегеди С.М., Громіка Р.Д.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Департамента праці та соціальної політики Одеської міської ради на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року, постановленого під головуванням судді Дяченко В.Г., повний текст судового рішення складений 31 січня 2020 року, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплачених коштів, в якому просив стягнути з відповідача надміру виплачені кошти у розмірі 7774,93 грн. та судовий збір у розмірі 1921 грн.

В обґрунтування вимог позивач зазначив, що відповідач перебував на обліку в управлінні соціального захисту населення як внутрішньо переміщена особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України.

За зверненням відповідачки, їй було призначено та виплачено адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам відповідно до ПКМУ №505 від 01.10.2014 року, за періоди: з 31.07.2015 року по 30.01.2016 року; з 29.02.2016 року по 28.08.2016 року; з 20.09.2016 року по 19.03.2017 року; з 23.05.2017 року по 22.11.2017 року; з 28.11.2017 року по 27.05.2018 року. Загальна сума нарахувань 7774,93 грн.

Під час проведеної перевірки було встановлено, що відповідачка з 31.07.20015 року по 28.06.2016 року не була працевлаштована та втратила право на призначення допомоги.

Позивач рекомендованим листом запропонував відповідачці добровільно повернути надмірно виплачені кошти, проте відповідачка грошові кошти не повернула.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року у задоволені позову Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради зазначає, що суд неповно з`ясував обставини справи, оскільки ОСОБА_1 була не працевлаштована, про що не повідомила управління, та втратила право на призначення адресної допомоги.

Відзиву до суду надано не було.

У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 є особою, яка переміщується з тимчасово окупованої території України (а.с.63).

Також ОСОБА_1 перебувала на обліку в управлінні соціального захисту населення як внутрішньо переміщена особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України.

За звернення відповідача, їй було призначено та виплачено адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам відповідно до ПКМУ №505 від 01.10.2014 року, за періоди: з 31.07.2015 року по 30.01.2016 року; з 29.02.2016 року по 28.08.2016 року; з 20.09.2016 року по 19.03.2017 року; з 23.05.2017 року по 22.11.2017 року; з 28.11.2017 року по 27.05.2018 року. Загальна сума нарахувань 7774,93 грн.

Відповідно до записів у трудовій книжці відповідача, 06.07.2015 року ОСОБА_1 звільнена з ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» () та 18.12.2015 року прийнята на роботу до ПП «ІДЕАЛ» () (а.с.29).

Згідно протоколу індивідуальних перерахувань від 31.01.2018 року ОСОБА_1 призначено допомогу переміщеним особам на проживання: за липень 2015 року 14,26 грн., за серпень 2015 року 442,00 грн., за вересень 2015 року 434,64 грн., за жовтень 221,00 грн., за листопад 2015 року 213,63 грн., а всього нараховано та виплачено за вказаний період 1324,90 грн. (а.с.15).

Відмовляючи у задоволені позову Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про стягнення надміру виплачених коштів, суд першої інстанції виходив з наступного.

Предметом доказування є період непрацевлаштування відповідача в період з 31.07.2015 року по 28.06.2016 року, що частково підтвердилось записами в трудовій книжці та наявність недобросовісних дій з боку відповідача щодо неповідомлення про зміну обставин, що впливають на призначення грошової допомоги, докази чого в матеріалах справи відсутні.

Порядок нарахування, процедура нарахування та припинення нарахування щомісячної адресної допомоги регулюється Порядком «Про надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 р. за № 505.

Пунктом 2 Порядку визначено: грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, їх дітям, які народилися після дати початку проведення антитерористичної операції, тимчасової окупації або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст.46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Тобто, законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 05 березня у справі № 541/1153/17, провадження № 61-654св18.

На підставі вищевикладених обставин, суд обґрунтовано відмовив у задоволені позову Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, оскільки при вирішенні спору у справі суд першої інстанції встановив, що позивач (платник грошових коштів) не довів факт недобросовісності відповідача (набувача грошових коштів).

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про те, що ОСОБА_1 була не працевлаштована, про що не повідомила управління, та втратила право на призначення адресної допомоги, колегія суддів вважає безпідставними за недоведеністю позовних вимог, оскільки позивачем не доведено недобросовісність дій відповідачки щодо призначення їй грошової допомоги.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують та зводЯться до переоцінки доказів у справі.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Департамента праці та соціальної політики Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 29 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 29 липня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Р.Д. Громік