Справа № 466/2362/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«10» вересня 2020 року Шевченківський районний суд м. Львова
в складі : головуючого судді Глинської Д.Б.
за участі секретаря с/з Лань М.О.
з участю : позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

01 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до військової частини НОМЕР_1 , в якій із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить суд постановити рішення, яким:
- поновити їй строк звернення до суду, як такий, що пропущений з об`єктивних причин;
- визнати незаконним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 23.06.2016 №127 про звільнення її з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України;
- поновити її на роботі на посаді техніка відділення документованого зв`язку центру телекомунікації інформаційно телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 з 06 липня 2016 року;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 компенсацію втрати частини доходів за період з 07 липня 2016 року по 06 липня 2017 року у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 10 575,20 грн.
В обгрунтування своїх вимог зазначала про те, що вона з 02 вересня 2011року по 11 лютого 2016 року працювала на посаді техніка відділення документованого зв`язку центру телекомунікації інформаційно телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 , яка входить до сфери управління військової частини НОМЕР_2 .
12 лютого 2016 року між нею та Міністерством оборони України в особі начальника 179 об`єднаного навчально тренувального центру військ зв`язку Збройних Сил України був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, строк дії якого встановлений до кінця особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
З 12 лютого 2016 року вона проходила військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_3 .
До червня 2016 року включно їй виплачувалася середня заробітна плата та зберігалося робоче місце за попереднім місцем роботи.
Наприкінці червня 2016 року їй було доведено, що до військової частини НОМЕР_1 надійшла телеграма командира військової частини НОМЕР_2 з роз`ясненнями про те, що контракти, які було укладено з такими як вона, колишніми працівниками, не можна пов`язувати із виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оскільки такої на той час не встановлено. Відтак, з покликанням на телеграму їй було доведено, що збереження за нею робочого місця та середнього заробітку за посадою, на якій вона працювала до прийняття на військову службу, суперечить законодавству України і запропоновано написати заяву на звільнення за власним бажанням.
Діючи під впливом нав`язаного їй уявлення про незаконність збереження за нею робочого місця за попереднім місцем роботи та середнього заробітку, 23 червня 2016 року вона подала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням.
Того ж дня наказом командира військової частини НОМЕР_1 №127 її було звільнено з роботи 06 липня 2016 року за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпПУ.
Вважає вказаний наказ командира військової частини НОМЕР_1 незаконним, тому вона вирішила звернутися до суду із вказаним позовом за захистом своїх порушених прав.
Ухвалою судді від 21 квітня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_2 позов підтримали, покликаючись на доводи, які викладені в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог та просили його задовольнити. Крім цього, позивач ОСОБА_4 була допитана в судовому засіданні як свідок та була попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань, приведена до присяги.
Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні даний позов заперечив з підстав, які викладені у письмовому відзиві на позов. Додатково пояснив,що ні командиром, ні будь якими іншими посадовими особами військової частини НОМЕР_1 не проводилася бесіда із ОСОБА_1 у 2016 році та не проводилися жодні дії, які б спонукали її написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням.
Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні поясним, що командир військової частини НОМЕР_1 не давав вказівок, щоб ОСОБА_1 у 2016 році написала заяву про звільнення з роботи за власним бажанням.
Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 , свідка ОСОБА_5 , з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Судом встановлено, що з 02 вересня 2011року по 11 лютого 2016 року працювала на посаді техніка відділення документованого зв`язку центру телекомунікації інформаційно телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 .
12 лютого 2016 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі начальника 179 об`єднаного навчально тренувального центру військ зв`язку Збройних Сил України був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Згідно з даного контракту він укладається відповідно до строків, встановлених законодавством, за погодженням сторін до кінця особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с.33-34).
З 12 лютого 2016 року ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині польова пошта НОМЕР_3 , що підтверджується довідкою №2233/37, яка видана 25 лютого 2016 року військовою частиною польова пошта НОМЕР_3 (а.с.8).
Як вбачається із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 ( по стройовій частині) від 18.03.2016 №58 з 12 лютого 2016 року за ОСОБА_1 було збережено місце роботи та здійснювалася виплата середнього заробітку до закінчення особливого періоду за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (а.с.9).
23 червня 2016 року ОСОБА_1 написала на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 заяву з проханням звільнити її із займаної посади техніка відділення документованого засекреченого зв`язку центру телекомунікації інформаційно телекомунікаційного вузла відповідно до ст. 38 КЗпПУ за власним бажанням (а.с.68).
06 липня 2016 року ОСОБА_1 звільнена з посади техніка відділення документованого зв`язку центру телекомунікації інформаційно телекомунікаційного вузла за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпПУ, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №127 від 23 червня 2016 року.
Відповідно до частини 1 статті 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Пунктом 4 частини 1 статті 36 КЗпПУ передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Статтею 38 КЗпПУ передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 р. № 9 по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору.
Як вбачається із позовної заяви та пояснень позивача в кінці червня 2016 року їй, ОСОБА_1 , було доведено до відому розпорядження ТВО командира військової частини НОМЕР_2 від 16.06.2016 №350/173/145/100/ПС та надано роз`яснення про те, що контракти, які були укладено з такими працівниками, як ОСОБА_1 , не можна пов`язувати з виникненням кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оскільки такої на той час не встановлено, а відтак місце праці і посада за позивачем з 06 липня 2016 року не зберігається, а виплата середнього заробітку припиняється та запропоновано їй написати заяву на звільнення за власним бажанням.
Однак, у судовому засіданні позивачем не вказані особи, які довели до її відому вказане розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 , не вказані особи, які надали відповідне роз`яснення, а також підтвердження того, що командиром військової частини НОМЕР_1 було запропоновано позивачу написати заяву про звільнення за власним бажанням.
Таким чином, у судовому засіданні не було встановлено факту та не підтверджено жодними доказами, що командир чи будь які інші посадові особи військової частини НОМЕР_1 примусили ОСОБА_1 написати заяву про звільнення за власним бажанням. Відтак, звільнення позивача проведено відповідно до вимог чинного трудового законодавства.
Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить висновку, що позов не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 12,13,76,80,81, 141,259,263,264,265 ЦПК України, ст. ст. 21.36,38 КЗпПУ, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,суд,

В И Р І Ш И В :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, поновлення на роботі - відмовити.
Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Учасники процесу:
позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;
відповідач: військова частина НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с. Липники.

Повний текст рішення виготовлений 14 вересня 2020 року.
Суддя Д. Б. Глинська