ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 200/8432/19Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/817/739/20 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
Категорія - 306010000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Парандюк Т. С., Сташків Б. І.,

за участю секретаря - Костів Х.Ю.

та представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Костур Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №200/8432/19 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Костур Роксолани Володимирівни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2020 року, ухваленого суддею Вийванко О.М., повний текст якого складений 21 травня 2020 року, у цивільній справі за позовом Дніпровського міського голови ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, -

В С Т А Н О В И В:

у травні 2019 року Дніпровський міський голова ОСОБА_1 звернувся у Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про зобов`язання відповідача спростувати інформацію, яка завдає шкоду честі, гідності та діловій репутації міського голови ОСОБА_1 , шляхом здійснення публічного проголошення у той самий спосіб, яким була поширена неправдива інформація щодо критичного відношення міського голови ОСОБА_1 до отримання Православною церквою України Томосу, а також до армії та державності нашої країни, а також, стягнення судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 приблизно о 14 годині під час прес-конференції ОСОБА_2 було проголошено промову, якою було засуджено висловлювання міського голови ОСОБА_1 з приводу отримання Томосу Православною церквою України, а саме: "...Я звертаюся до міського голови і засуджую такі дії, які так легковажно і, можливо не розуміючи до кінця, так нехтуючи напевно якимись церковними справами, він так вільно висловлюється. Ми засуджуємо це. Ми засуджуємо. Я ще раз кажу: ну хіба у нас в місті немає справ... у Вас? Коли Ви сьогодні так пробуєте: розмовляти про Томос: потрібний він державі нашій чи не потрібний? Сьогодні він взявся за Томос, а завтра він запитається у держави: чи нам потрібна наша .. державність? Я вважаю, що Томос - це національне надбання. Я хотів особисто його запитати, що він зробив для того, щоб цей Томос у нас був. Яке він має право коментувати такі дії? Вірян це збуджує. Ось в чому проблема. Якщо ти мер, який повинен всіх об`єднувати, навпаки повинен всіх збирати в дніпровську родину, всім знаходити час, то легковажно ти не маєш права так просто, так розповідати: Томос потрібний він чи не потрібний? Наразі він чи не наразі? Завтра він буде коментувати потрібна нам державність чи не потрібна, армія потрібна чи не потрібна? Я вважаю, що у ОСОБА_1 є достатньо багато проблем і багато роботи, бо ми це, дніпряни, відчуваємо, скільки треба ще потрудиться, бо наразі більше запитань до міського голови, ніж відповіді ми отримали. Ось про що я хотів сказати...". Зазначена промова була проголошена відповідачем як від фізичної особи, при цьому, проголошуючи таку промову відповідач не переконався в достовірності цієї інформації. Позивач зазначає, що висловлювання відповідача з приводу критичного ставлення міського голови ОСОБА_1 до отримання Православною церквою країни Томосу є недостовірною інформацією, яка жодними доказами не стверджена. Жодних негативних висловлювань з приводу отримання Томосу ні в публічній площині, ні в особистих розмовах позивачем зроблено не було. Більше того, позивач завжди позитивно ставився до всіх питань, пов`язаних з належністю української церкви від зовнішніх впливів. Таким чином, наведені вище висловлювання відповідача щодо негативного відношення міського голови ОСОБА_1 до Томосу є надуманими, голослівними та недостовірними, а також такими, що ґрунтуються виключно на негативних припущеннях - особливо це стосується припущень стосовно ставлення міського голови ОСОБА_1 до армії та державності нашої країни. Подібні висловлювання відповідача в адресу ОСОБА_1 складають негативну думку про нього як у суспільстві, так і серед населення та негативно впливають на його ділову репутацію. Також, такі дії з боку відповідача і висловлювання були умисно спрямовані на завдання шкоди діловій репутації та підриву авторитету позивача як головної посадової особи територіальної громади міста Дніпра, оскільки такі висловлювання були не висловлені в приватній розмові, однак були проголошені публічно, а тому вважає, що зазначена вище негативна інформація, що поширена відповідачем є недостовірною. У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, позивач просить позов задовольнити та зобов`язати ОСОБА_2 спростувати інформацію, яка завдає шкоду честі, гідності та діловій репутації міського голови ОСОБА_1 , шляхом здійснення публічного проголошення у той самий спосіб, яким була поширена неправдива інформація щодо критичного відношення міського голови ОСОБА_1 до отримання Православною церквою України Томосу, а також до армії та державності нашої країни.

Ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 12 липня 2019 року позовну заяву Дніпровського міського голови ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації - передано за підсудністю до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області (том 1, а.с.174).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2020 року у задоволенні позову Дніпровського міського голови ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Костур Роксолана Володимирівна просить скасувати судове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2020 року у справі №200/8432/19 повністю і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити у повному обсязі, посилаючись на те, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ОСОБА_1 - адвокат Костур Р.В. зазначила, що якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. У промові відповідача наявні наступні фактичні твердження щодо позивача: "ви сьогодні так пробуєте розмовляти про Томос: потрібний він державі нашій чи не потрібний"; "сьогодні він взявся за Томос"; "яке він має право коментувати такі дії"; "ти не маєш право так просто так розповідати Томос потрібний чи ні, на разі він чи не на разі". Кожне із вищевказаних тверджень зводиться до того, що позивач нібито висловлював свою критичну позицію щодо Томосу , який наданий Православній церкві України, а відтак, у випадку доведення факту, що така відповідна критична позиція висловлювалась позивачем, то усі вищевикладені твердження відповідача являтимуть собою оціночні судження. Сторона позивача категорично заперечує здійснення останнім будь-яких висловлювань негативного спрямування щодо релігії та церкви, у тому числі Томосу. Більше того, звертають увагу суду, що згідно із інформації вкладеної на інтернет-ресурсі "Інформатор", редактори ретельно шукали будь-які публічні заяви ОСОБА_1 про Томос, але так і не знайшли. Вказують, що у відповіді на відзив позивач клопотав про зобов`язання відповідача надати відповідні докази підтвердження наявності вищевказаної події (публічних висловлювань позивача щодо Томосу), що безпідставно проігноровано судом першої інстанції та таке клопотання не вирішено. На думку сторони позивача, варто дійти до висновку, що стороною відповідача не надано доказів висловлення позивачем критичної позиції щодо Томосу, а відтак така обставина мала місце, у зв`язку із чим промова відповідача містить фактичні висловлювання, а не оціночні судження. Зазначають, що висловлювання відповідача не підтримано достатньою фактичною підставою (насправді жодною підставою), а тому виходить за рамки захисту статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Стороною позивача не висловлювалось жодного критичного (негативного) твердження про Томос Православної церкви України, а відтак, алогічним є позиція, що відповідач висловив свою індивідуальну оцінку дій (висловлювань) позивача, які насправді не мали місце. Вважає, що за наявних спірних правовідносин інформація поширена відповідачем у промові характеризується явним злим умислом, оскільки супроводжується нехтуванням питання про неправдивість таких відомостей, а протилежного стороною відповідача усупереч положенням ч.1 ст.81 ЦПК України не доведено. Зазначає, що сам відповідач вказав, що дізнався про відповідні висловлювання, які "лунають від міського голови" як самостійно, так і від вірян та інших джерел. У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази, на підставі яких можливо встановити, що висловлювання відповідача ґрунтуються на інформації з інших джерел, тобто, суд вважав встановленою обставину, факт якої абсолютно нічим недоведений. У наявних спірних правовідносин відповідачем не доведено, що висловлювання останнього ґрунтувалось на одному із базисів (1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження), а відтак, висновок суду про джерело оціночних суджень та оцінки подій відповідачем є передчасний та не підкріплений жодними доказами. Більше того, суд зазначив, що такі висновки (які є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації) не можуть бути ані спростовані, ані підтверджені, а тому, не можуть бути предметом спору. Даний висновок є абсурдний, оскільки саме у зв`язку із тим, що відповідачем висловлено фактичні твердження про обставини, які не мали місце, із посиланням на джерела, наявність яких відповідачем не доведено у ході судового розгляду, то наведене свідчить про те, що такі фактичні твердження відповідача є спростованими, а відтак можуть бути предметом спору. Системний аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що за відсутності доказів достовірності поширеної відповідачем інформації позов про спростування цієї інформації підлягає задоволенню. Вважає, що слід чітко розділяти тему Томосу Православної церкви України, яка має суспільний інтерес, та твердження відповідача про критичне ставлення позивача до теми Томосу, які не можуть являти собою суспільний інтерес, оскільки таке не мало місця, не відповідає дійсності, а протилежного відповідачем не доведено. Із системного аналізу окремих висловлювань відповідача та оцінки таких у взаємозв`язку вбачається, що зміст наведеної промови з урахуванням мовно-стилістичних засобів, за допомогою яких така оголошена, свідчить про безпосередній стверджувальний характер промови відповідача, яка насичена категоричними висловлюваннями із констатацією фактів щодо позивача, правдивість яких, між іншим, жодним доказом зі сторони відповідача не підтверджено. Судом першої інстанції застосовано Декларацію, яка не підлягала до застосування за наявних спірних правовідносин, оскільки оприлюднена інформація не стосується виконання функцій позивачем, як публічною особою.

Відповідач своїм правом на відзив не скористався.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Костур Р.В. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи, викладені в ній.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується розміщеним повідомленням на веб-порталі судової влади України (том 2, а.с. 150).

Згідно з частинами 11-12 статті 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

У відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу.

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Костур Р.В., ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив із того, що поширена ОСОБА_7 , керуючим Дніпровською єпархією православної церкви України, яким є ОСОБА_2 на прес-конференції, яка відбулася ІНФОРМАЦІЯ_1, інформація було його власними судженнями та оцінкою певних подій, і вказана інформація становила суспільний інтерес, її стилістика та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні факти стосовно позивача, а тому баланс між приватним інтересом щодо захисту репутації позивача та публічний інтерес знати суспільно необхідну інформацію не було порушено. Тому суд вважає, що таке висловлювання не можна витлумачити як таке, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять твердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а також не є тією інформацією, яка порушує честь, гідність та ділову репутацію, оскільки є оціночним судженням відповідача, які ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації. Таким чином, така оцінка є вираженням суб`єктивної думки відповідача про критичне відношення Дніпровського міського голови ОСОБА_1 до отримання Православною церквою України Томосу, а також до армії та державності країни, тобто є не твердженням про факт, а є оцінкою отриманої інформації та власними висновками від цієї інформації. Такі висновки не можуть бути, а ні спростовані, ані підтверджені, а тому не можуть бути предметом спору. Поширення таких висновків відповідачем повинно оцінюватись з точки зору суспільно відповідальної поведінки будь якої особи перед суспільством, а аналіз таких висновків повинен здійснюватися суспільством на основі усієї інформації отриманої з різних джерел. Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. При цьому суд зазначає, що відповідачем не було подано належних доказів, що Дніпровським міським головою ОСОБА_1 критично відноситься до отримання Православною церквою України Томосу, а також до армії та державності країни.

Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Частиною другою статті 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України).

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Суспільство має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо наданої інформації, у тому числі щодо діяльності політиків, посадових осіб органів влади та місцевого самоврядування, а отже важливо щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо ЗМІ або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого боку була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. З огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб, інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки таких осіб, є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина.

Публічна особа, державний службовець повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, до прискіпливої уваги суспільства та підвищеної зацікавленості до його діяльності та/або особистого життя тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу.

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому ЗМІ з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку (пункти 1, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Ляшко проти України" зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до "інформації" чи "ідей", які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе "демократичне суспільство". Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19.

Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Європейський суд з прав людини підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

У разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції №1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Ухвалюючи рішення у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості.

Так, згідно з частиною другою статті 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У частинах першій та другій статті 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є Дніпровським міським головою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відбулася прес-конференція ОСОБА_8 , керуючого Дніпровською єпархією православної церкви України, яким є ОСОБА_2 .

Як вбачається з диску із записом прес-конференції, ОСОБА_9 - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 зробив заяву про втручання міського голови Дніпра ОСОБА_1 у справи Православної церкви України в якій зазначив, що: "Звертаюсь до міського голови офіційно, тому що, ми чекали і читали дуже давно і різні, отримуємо інформацію таких легких висловлювань, які лунають від міського голови, легких висловлювань, і це так збурює віруючих людей, що вони мені завжди кажуть: Владико , як може собі дозволяти людина, коментувати такі подібні висловлювання, що стосуються Томосу , церкви і всього іншого. Я звертаюсь до міського голови і засуджую такі дії, які він так легковажно і, іноді можливо не розуміючи до кінця, так нехтуючи, напевно, якимись церковними справами, він так вільно висловлюється. Ми засуджуємо це. Ми засуджуємо. Я ще раз кажу: ну хіба у нас в місті немає справ... у Вас? Коли Ви сьогодні так пробуєте розмовляти про Томос: потрібний він державі нашій чи не потрібний? Сьогодні він взявся за Томос, а завтра він запитається у держави: чи нам потрібна наша державність? Я вважаю, що Томос - це національне надбання. Я хотів особисто його запитати, що він зробив для того, щоб цей Томос у нас був. Яке він має право коментувати такі дії? Вірян , вірян це збуджує, ось в чому проблема. Якщо ти мер, який повинен всіх об`єднувати, навпаки повинен всіх збирати в дніпровську родину, всім знаходити час, то легковажно, ти не маєш права так просто, так розповідати: Томос потрібний він чи не потрібний? Наразі він чи не наразі? Завтра він буде коментувати потрібна нам державність чи не потрібна, армія потрібна чи не потрібна? Я вважаю, що у ОСОБА_1 є достатньо багато проблем і багато роботи, бо ми це, дніпряни, відчуваємо, скільки треба ще потрудиться, бо наразі більше запитань до міського голови, ніж відповіді ми отримуємо. Ось про що я хотів сказати і я засуджую любого політика, який так легко і легковажно відноситься до таких тонких справ, які називаються Томосом, Українська церква, тощо. Ось в чому я засуджую, як єпископ, як той хто спілкується з народом, тому що мери приходять і мери уходять, а ми з Вами як народ віруючий завжди тут є, і ми в кінці поставимо оцінку: і мерам, і владі, ми з Вами поставимо оцінку, хто трудився, і хто працював на благо церкви і Українського народу і хто живе справою національного характеру, а не лише коментуючи якісь речі так злегка, ось це я засуджую, і цю інформацію прошу донести абсолютно до усіх, і я вірян хотів би заспокоїти, що оцінку ми усім хто так легко коментує, поставимо з Вами згодом, і нехай цьому нам Господь допомагає".

Заявник стверджує в апеляційній скарзі, що зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, а тому така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням.

Колегія суддів дані доводи вважає необґрунтованими, оскільки вказані висловлювання не можна витлумачити як таке, що містять фактичні дані, оскільки вони не містять твердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а також не є тією інформацією, яка порушує честь, гідність та ділову репутацію, оскільки є оціночним судженням відповідача, які ґрунтуються на його особистому трактуванні отриманої з інших джерел інформації.

При цьому, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого статтею 10 Конвенції.

Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони обираючи кар`єру публічної особи погодились на таку увагу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є публічною особою, обіймає публічну посаду Дніпровського міського голови, а відповідно межа допустимої критики та обсяги поширеної інформації щодо нього є значно ширшими, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становить суспільний інтерес.

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", §58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Костур Роксолани Володимирівни слід залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2020 року - залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Оскільки ухвалою суду апеляційної інстанції від 20 липня 2020 року було зупинено дію оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2020 року слід поновити.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесених.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Костур Роксолани Володимирівни - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2020 року - залишити без змін.

Поновити дію рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2020 року.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 16 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді