Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.07.2020 Справа №607/2340/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М.,

за участю секретаря судового засідання Свергун Т.В., позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, трьох процентів річних та пені, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4 , просить стягнути із відповідача в його користь 295704 (двісті дев`яносто п`ять тисяч сімсот чотири) грн. основної суми боргу та 1579 (одна тисяча п`ятсот сімдесят дев`ять) грн. 79 коп. - 3 % річних, разом 297283 (двісті дев`яносто сім тисяч двісті вісімдесят три) грн. 79 коп. та 14 606,97 грн. пені. Позов мотивований тим, що маючи намір придбати автомобіль звернувся до відповідача для допомоги в купівлі автомобіля за кордоном. У зв`язку із цим передав відповідачу 11900 долав США 28 лютого 2019 року. Однак, процес підбору автомобіля постійно затягувався з різних причин, процес передачі автомобіля неодноразово відкладався відповідачем. Так у наданій ОСОБА_5 розписці від 28.02.2019 року, під час чергової зустрічі, було запевнено Позивача, що відповідач на протязі 2-х тижнів зобов`язується передати автомобіль 30.11.2019 року, Відповідач вчергове у розписці підтвердив, факт отримання грошових коштів у сумі 11 900 дол. США. Зі спливом майже 3 місяців, після обіцяного терміну надання автомобіля, не отримавши бажаного, ОСОБА_1 почав вимагати повернення коштів, які ОСОБА_4 пообіцяв повернути до 30 листопада 2019 року. Однак, грошові кошти відповідач так і не повернув, тому просить суд стягнути вказані кошти в судовому порядку.

Також, у заявах по суті, звертає увагу суду, що у будь якому разі, яка б не була природа правовідносин, що виникли між Позивачем та Відповідачем, у розумінні ЦК України, між сторонами виникло зобов`язання, яке має бути виконано в повному обсязі, в термін визначений сторонами такого правочину, а у разі порушення зобов`язання, винна сторона повинна відшкодувати завдані збитки тощо. Вважає, що більш правильним буде застосування аналогії із договором комісії до цього випадку, або договору позики, а не договору надання послуг. Однак за відсутності договору, у класичному його розумінні, який регулює правовідносини між сторонами, який має назву та ознаки того чи іншого виду правочинів, в даному випадку застосовується аналогія права. Зауважує, що в зв`язку із тим, що відповідачем на тривалий час прострочено виконання свого обов`язку, виконання зобов`язання для нього втратило інтерес. У зв`язку із тим, що його дружина вагітна, має інвалідність, він змушений був взяти кредит та придбати автомобіль в іншому місці. Відповідно до вимог Цивільного кодексу України, якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Позивач, має право на підставі ст. 615 ЦК України, відмовитися в односторонньому порядку від зобов`язання. У разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Крім того, у прохальній частині, Позивач зазначає про стягнення з Відповідача боргу, пені та 3 % річних, не акцентуючи увагу на правову природу зобов`язання, оскільки незалежно від правової природи зобов`язання, воно повинно бути виконано, а у випадку невиконання винна сторона має нести відповідальність.

Відповідач у своїх заявах по суті просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Свою позицію обґрунтовує тим, що між сторонами склалися правовідносини з надання послуг, а не договору позики, як про це стверджує позивач. Зауважує, що фраза «обіцяв виконати свої зобов`язання з купівлі протягом двох тижнів» слід прив`язувати до купівлі автомобіля, в цей термін не входить розмитнення, усунення технічних неполадок. Вважає, що позивач не бажає отримувати автомобіль, а тому має місце прострочення кредитора. ОСОБА_4 не відмовляється від виконання договору, тобто купівлі, розмитнення, приведення в належний технічний стан автомобіля, а потім передання його ОСОБА_1 . Станом на сьогоднішній день, ОСОБА_4 , готовий передати автомобіль ОСОБА_1 . Натомість позивач відмовляється від прийняття придбаного автомобіля.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2020 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін та призначено справу до розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав викладених в ньому.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечила, з підстав, викладених у заявах по суті спору. Не заперечила ті обставини, що розписка, надана позивачем, написана її довірителем, та факт отримання коштів в сумі 119000 доларів США. Однак, звертає увагу суду, що має місце прострочення кредитора, позивач відмовляється прийняти автомобіль.

Дослідивши докази, судом встановлено такі обставини.

Відповідно до розписки від 21.11.2019 року (а.с. 69), ОСОБА_4 підтвердив, що 22 лютого 2019 року взяв у ОСОБА_1 11900 доларів США з метою купівлі ні його ім`я автомобіля у ЄС, його розмитнення та доставка до місця вказаного ОСОБА_1 . Обіцяв виконати свої зобов`язання по купівлі протягом двох тижнів Станом на 21 листопада 2019 року ОСОБА_4 автомобіль не передав ОСОБА_1 та зобов`язався передати автомобіль за кошти надані ОСОБА_1 , в сумі 11900 доларів США 30.11.2019 року.

Сторони визнають, що станом на 30.11.2019 року ОСОБА_4 автомобіль ОСОБА_1 , не передав, кошти не повернув.

Станом на день звернення позивача із позовом (день здачі поштового відправлення у відділення - 03.02.2020 року), курс долара США до української гривні становив 1 дол. США = 25.0294 грн.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що він був присутнім в той момент, коли ОСОБА_7 писав розписку, відповідно до якої підтверджував той факт, що отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 11900 доларів США та зобов`язувався до 30.11.2019 року передати автомобіль, або повернути кошти.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що він познайомив ОСОБА_1 із ОСОБА_10 , як людиною, яка може допомогти придбати автомобіль в Європейському Союзі, оскільки раніше мав такі відносини з відповідачем. Вони домовилися про автомобіль Вольво, та знає, що для виконання домовленості ОСОБА_11 передав кошти. Він особисто звертався до ОСОБА_12 з вимогою виконати своє зобов`язання щодо автомобіля, а пізніше повернути кошти. У розмові із ним ОСОБА_4 підтверджував факт отримання коштів, та обіцяв провернути їх.

Всебічно, повно об`єктивно та безпосередньо дослідивши докази по справі, надавши їм оцінку на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити частково, виходячи із таких міркувань.

Із змісту статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Також, із змісту ст. 6 Цивільного кодексу України, вбачається, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як встановлено судом, між сторонами був кладений договір, відповідно до умов якого, ОСОБА_4 зобов`язався купити на ім`я ОСОБА_1 автомобіль у ЄС, здійснити його розмитнення та доставку до місця вказаного ОСОБА_1 напротязі двох тижнів з 28 лютого 2020 року. Для цього відповідач отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 11900 доларів США 30.11.2019 року 28 лютого 2018 року.

Отже, між сторонами укладений правочин, який містить елементи договору надання послуг, договору доручення та договору комісії, що не суперечить вимогам статтей 6, 627, 628 ЦК України.

Суд окремо зауважує, що стаття 204 ЦК України (2003 року) закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18).

Із змісту статтей 526, 530, 532 Цивільного кодексу України видно, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Місце виконання зобов`язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов`язання не встановлено у договорі, за зобов`язанням про передання нерухомого майна виконання провадиться за місцезнаходженням цього майна.

Як видно із розписки, станом на 21 листопада 2019 року ОСОБА_4 умов укладеного з ОСОБА_1 не виконав, автомобіль не передав, а тому повторно зобов`язався передати автомобіль за кошти надані ОСОБА_1 , в сумі 11900 доларів США 30.11.2019 року.

Сторони не заперечують, що 30 листопада 2019 року, ОСОБА_4 знову своїх зобов`язань за договором не виконав, та автомобіль позивачу не надав.

За невиконання зобов`язань, настають правові наслідки, передбачені статтею 511 Цивільного кодексу України, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору та відшкодування збитків.

Згідно статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

У відповідності до статті 615 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

Статтею 623 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитками є , зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (частина 2 статті 22 ЦК України).

На думку суду, у зв`язку із невиконання відповідачем свого зобов`язання, позивач поніс збитки, оскільки передав на виконання умов договору, який відповідачем виконаним не був, грошові кошти в іноземній валюті - 11900 доларів США, водночас автомобіля не отримав.

Станом на день звернення позивача із позовом (день здачі поштового відправлення у відділення - 03.02.2020 року), курс долара США до української гривні становив 1 дол. США = 25.0294 грн., отже сума збитків становить (25.0294 Х 11900) 297849,86 грн. Позивач просить стягнути грошові кошти в меншому розмірі - 295704 грн. Виходячи із того, що суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та принципу диспозитивної цивільного процесу, саме така сума збитків - 295704 грн. підлягає до задоволення.

Суд відкидає доводи відповідача про те, що має місце прострочення кредитора.

Так, відповідно до статті 613 Цивільного кодексу України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Відповідачем не надано жодних доказів того, що у термін, погоджений сторонами - до 30 листопада 2019 року ОСОБА_7 пропонував належне виконання умов договору позивачу, однак останній відмовився приймати таке належне виконання.

Більше того, як стверджує позивач, допитані в судовому засіданні свідки, ОСОБА_1 на протязі тривалого часу звертався до відповідача з вимогою передати автомобіль, однак, до цього часу останній не виконав цього зобов`язання. ОСОБА_4 обіцяв повернути грошові кошти, однак своїх обіцянок не дотримався. У зв`язку із гострою необхідністю засобу пересування, а саме, наявність інвалідності в нього та дружини, вагітність дружини, та у зв`язку із тривалим невиконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо придбання автомобіля, та неповернення коштів, позивач змушений був піти на вимушений крок, взяти кредит в банку для придбання нового транспортного засобу. Крім того, із наданих позивачем доказів - листування із відповідачем, останній визнавав факт прострочки ним виконання зобов`язань, та обіцяв повернути грошові кошти.

Суд також вважає неспроможними доводи представника відповідача про відмову в позові з тих підстав, що позивач у позові посилається на те, що між сторонами існували договір позики, виходячи із такого.

Повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18) та від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19)).

При цьому суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 пені в розмірі 14606,97 грн., суд доходить до висновку, що така вимога до задоволення не підлягає, виходячи із такого.

Частиною першою статті 624 ЦК України передбачено стягнення неустойки, якщо вона встановлена за порушення зобов`язання. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Однак, із змісту укладеного між сторонами договору не вбачається, що між ними досягнуто домовленості щодо сплати неустойки у разі порушення. Не передбачена така неустойка і вимогами закону. Тому, в позові в цій частині слід відмовити.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення трьох відсотків річних, суд виходить і з такого. Так, позивач просить стягнути із відповідача 1579 (одна тисяча п`ятсот сімдесят дев`ять) грн. 79 коп. - 3 % річних згідно статті 625 ЦК України.

Частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Зобов`язальні правовідносини, які належать до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобов`язань (наприклад, обов`язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов`язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.).

Як видно із змісту договірних відносин між сторонами, судом констатовано невиконання відповідачем зобов`язань щодо купівлі ні ім`я ОСОБА_1 автомобіля у ЄС, його розмитнення та доставка до місця вказаного позивачем.

Тому, вказане зобов`язання не є грошовим, та положення ст. 625 ЦК не застосовуються до зазначених відносин. Отже позов в цій частині не підлягає до задоволення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить із такого. Як встановлено судом, позивачем понесено судові витрати по сплаті судового збору 3590,50 грн. ( в тому числі банківські послуги 51,19 грн.), 3750 грн. - витрати на правову допомогу та 205 грн. фактичні витрати пов`язані з наданням правової допомоги (надіслання кореспонденції), разом (3590,50 грн. + 3750 +205) = 7545,5 грн. Факт понесення судових витрат підтверджується договором про надання правничої допомоги №1-103/20, додатком №1 до договору від 14.02.2020 року, ордерами Серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 , актом про надання правничої допомоги від 27 липня 2020 року, банківськими квитанціями про оплату правової допомоги, про оплату судового збору та про надання послуг поштового зв`язку.

Згідно статті 141 ЦПК України, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, вказані судові витрати підлягають стягненню із відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме 94,81% (задоволено 295704 грн. із загальної суми позовних вимог 311890 грн.). Тому, і з відповідача в користь позивача слід стягнути 7153,89 грн. понесених судових витрат.

Керуючись ст.ст. 4,5,12,13, 81, 223, 263-265, 268, 273,354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 295704 (двісті дев`яносто п`ять тисяч сімсот чотири) грн. збитків та 7153 (сім тисяч сто п`ятдесят три) грн. 89 судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_11 , АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_3 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_4

Повний текст виготовлено 03 серпня 2020 року.

Головуючий суддяВ. М. Позняк