ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/1114/17Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/817/717/20 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Категорія - 351000000
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Щавурська Н.Б.

суддів - Костів О. З., Сташків Б. І.,

з участю секретаря - Стецюк М.А.

розглянувши у відкритому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2020 року, постановлену суддею Ромазаном В.В. у цивільній справі № 607/1114/17 за скаргою ОСОБА_1 про визнання бездіяльності головного державного виконавця Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною скаргою, в обґрунтування якої зазначив, що постановою від 19.11.2019 року державним виконавцем у виконавчому провадженні № 60524801 визначено місцем побачення стягувача з дитиною адресу проживання боржника: АДРЕСА_1 . Коли, 13.01.2020 року близько 10.00 год. він прибув за вказаною адресою з метою виконання рішення, боржник не впустила його до кімнати гуртожитку, де перебував їх син. Виконавець, яка була присутня при цьому, склавши про це відповідний акт, в порушення вимог ч. 2 ст. 63 ЗУ "Про виконавче провадження" не винесла постанови про накладення на боржника штрафу, з зазначенням вимоги виконати рішення суду протягом 10 робочих днів та повідомленням про кримінальну відповідальність. У зв`язку з цим, просив у судовому порядку визнати бездіяльність державного виконавця неправомірною та зобов`язати його вчинити дії, передбачені ч. 2 ст. 63 Закону.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2020 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду. вважаючи її незаконною, постановленою з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на ненадання судом належної правової оцінки тій обставині, що його побачення з сином повинні проводитися за адресою проживання боржника, куди остання його не впустила, що підтверджується актом державного виконавця від 13.01.2020 року.

На думку апелянта, посилання суду в оскаржуваній ухвалі суду на ту обставину, що побачення не відбулося через відмову дитини спілкуватися з стягувачем є безпідставним, таким, що свідчить про втручання в сімейне життя, оскільки за змістом ч. 3 ст. 151 СК України батьки самостійно обирають форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Вважає, що виконавець, яка була присутня при умисному перешкоджанні боржником виконанню рішення суду, не виконала вимог ч. 2 ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження» щодо винесення постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення, однак судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки даній обставині.

У своєму відзиві головний державний виконавець Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Гнатюк Н.В. відносно задоволення апеляційної скарги заперечує, вважаючи дії державного виконавця такими, що відповідають вимогам закону.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 не чинить перешкод ОСОБА_3 бачитися з сином згідно встановленого графіку, побачення не відбуваються з причин відмови самої дитини йти з батьком, вважає вірними висновки суду про відсутність у державного виконавця передбачених ст. 63 ЗУ "Про виконавче провадження" підстав для накладення на боржника штрафу.

Звертає увагу, що й раніше у визначені для побачень дні, а саме: 16.12.2019 року, 23.12.2019 року, 13.01.2020 року, 20.01.2020 року, 27.01.2020 року, 03.02.2020 року, коли державним виконавцем проводилися відповідні перевірки виконання рішення, було встановлено, що такі побачення також не відбувалися в зв`язку з відмовою сина йти на побачення, в той час, як жодні перешкоди в спілкуванні дитини з батьком боржником ОСОБА_2 не чинилися.

Також, у своєму відзиві головний державний виконавець ТМВ ДВС Гнатюк Н.В. просить судовий розгляд провести за відсутності представника Відділу ДВС.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не надходив.

Скаржник ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи шляхом отримання 06.08.2020 року судової повістки в кабінеті електронного суду, користувачем якого він є, а також заінтересована особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України дає суду апеляційної інстанції можливість проведення апеляційного розгляду справи в їх відсутності.

Перевіривши законність оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 07.11.2019 року головним державним виконавцем Тернопільського міського відділу ДВС ГТУЮ у Тернопільській області Гнатюк Н.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 60524801 з приводу виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/1114/17, відповідно до якого визначено спосіб участі ОСОБА_1 у спілкуванні та вихованні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом встановлення батькові графіку проведення часу з сином, і зокрема: щопонеділка з 10 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв; кожну другу та четверту суботу місяця з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.; другу частину щорічних літніх канікул (а.с. 14 на звор.).

19.11.2019 року головним державним виконавцем ТМВ ДВС ГТУЮ у Тернопільській області Гнатюк Н.В. винесено постанову про визначення місця побачення стягувача з дитиною, згідно якої таке місце побачень визначено за місцем проживання боржника - АДРЕСА_1 (а.с. 3-4).

02.01.2020 року виконавче провадження передано на виконання до Тернопільського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (а.с. 60-62).

13.01.2020 року державним виконавцем Гнатюк Н.В. при перевірці виконання рішення здійснено вихід за місцем побачення стягувача з дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 та за результатами перевірки складено акт, яким встановлено, що боржник ОСОБА_2 не чинила перешкод у спілкуванні ОСОБА_1 з сином ОСОБА_5 , однак побачення не відбулося через відмову дитини спілкуватися з батьком. Син ОСОБА_5 просив батька іти з їх квартири. ОСОБА_2 заборонила ОСОБА_1 зайти в квартиру АДРЕСА_2 , однак повідомила, щоб син йшов із батьком на побачення, на що син ОСОБА_5 відмовився (а.с. 66).

В ході апеляційного розгляду даної справи також встановлено, що з моменту відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 607/1114/17, державним виконавцем неодноразово здійснювався контроль за виконанням рішення суду (зокрема, по понеділках, що припадали на робочі дні) й в ході таких перевірок, а саме: 16.12.2019 року, 23.12.2019 року, 13.01.2020 року, 20.01.2020 року, 27.01.2020 року, 03.02.2020 року було встановлено, що такі побачення не відбувалися в зв`язку з відмовою сина йти на побачення, в той час, як жодні перешкоди в спілкуванні дитини з батьком боржником ОСОБА_2 не чинилися. Вказані обставини підтверджуються відповідними актами (а.с. 55, 57, 66, 72-74, 76).

У відповідності до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно вимог ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За ч. 1 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Згідно вимог ч.ч. 1, 2 ст. 64-1 ЗУ "Про виконавче провадження" виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність (ч. 3 ст. 64-1 Закону).

Рішення про усунення перешкод у побаченні з дитиною виконується у порядку, встановленому статтею 63 цього Закону (ч. 7 ст. 64-1 Закону).

Згідно вимог ч. 2 ст. 63 ЗУ "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець діяв у відповідності до вимог закону, а підстави для накладення штрафу на боржника відсутні.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, як таким, що ґрунтується на наявних у справі доказах та відповідає вимогам закону.

Встановивши, що при перевірці державним виконавцем 13.01.2020 року виконання боржником ОСОБА_2 рішення суду побачення згідно графіку не відбулося у зв`язку з відмовою дитини іти на побачення з батьком, а боржником не чинилися перешкоди у спілкуванні стягувача ОСОБА_1 з сином ОСОБА_5 , суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про про відсутність у державного виконавця передбачених законом підстав для вирішення питання про притягнення боржника до відповідальності у вигляді штрафу та попередження про кримінальну відповідальність.

Додатково колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що оскільки штрафи за невиконання судових рішень боржником у виконавчому провадженні стягуються в користь держави (а не в користь стягувача), то бездіяльністю державного виконавця, пов`язаною з не притягненням боржника до відповідальності за невиконання судового рішення (навіть, якби така й мала місце) права стягувача ОСОБА_1 не можуть вважатися порушеними в жодному випадку, в той час, як з урахуванням положень ст. 447 ЦПК України судом здійснюється захист лише порушених прав чи свобод сторони виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині не надання судом належної правової оцінки факту порушення боржником встановленого рішенням суду графіку побачень з посиланням на те, що вказана обставина підтверджується актом державного виконавця від 13.01.2020 року, колегія суддів відхиляє, оскільки як вбачається зі змісту даного Акту ОСОБА_2 не чинила перешкод ОСОБА_1 бачитися з сином ОСОБА_5 , що свідчить про відсутність у її діях вини в не виконанні рішення суду, а побачення не відбулося саме через відмову дитини іти з батьком.

Відхиляє колегія суддів і доводи апеляційної скарги в частині незаконності оскаржуваної ухвали з посиланням на неврахування судом вимог ч. 2 ст. 63 ЗУ "Про виконавче провадження" та з посиланням на безпідставне зазначення у ній, що побачення не відбулося через відмову дитини спілкуватися зі стягувачем, що, на думку скаржника слід розцінювати як втручання судом у сімейне життя, так як за змістом ч. 3 ст. 151 СК України батьки самостійно обирають форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, оскільки з урахуванням зазначених колегією суддів вище підстав, з яких права стягувача в зв`язку з не притягненням боржника до відповідальності у вигляді штрафу за невиконання рішення суду в принціпі не можуть вважатися порушеними, вказані доводи жодного правового значення для вирішення спору по суті не мають.

У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ухвала Тернопільського міськрайонного суду в даній справі прийнята з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 4, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 1 п. 2; 390 ч. 1 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2020 року -залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом 30 днів.

Дата складання повного судового рішення 14 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді