Коростишівський районний суд Житомирської області
Справа № 280/1260/18
Провадження № 2/935/22/20
РІШЕННЯ

Іменем України

15 січня 2020 року м.Коростишів

Коростишівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді - Янчук В.В.,

з секретарем судового засідання - Кумечко СМ.,

за участі сторін:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коростишів цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення боргу.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 15.04.2013 позивач дав в борг 50000 грн. під 20% річних ОСОБА_4 , про що свідчить письмова розписка від 15.04.2013 р. Відповідач зобов`язався повернути повну суму з відсотками до 15.04.2014. Через рік кошти не повернули, позивач неодноразово звертавсь до ОСОБА_4 та просив повернути вказані кошти, але кошти не повернуті. В 2017 році позивач звертався з заявою до поліції, але висновок за результатами перевірки не відповідає дійсності. Станом на день подачі позову відповідач борг не віддав, чим порушив виконання свого зобов`язання. На звернення з проханням повернути гроші, відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору, про що свідчить направлена вимога про повернення боргу за розпискою відповідачеві, на яку жодним чином останній не відреагував. У зв`язку з простроченням відповідачем терміну виконання зобов`язання, а також уникнення мирного вирішення спору, вимушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Позивач просив стягнути з відповідача 100027 грн. 40 коп. ( 50000 грн. сума боргу та 50027 грн. 40 коп. нараховані 20% річних починаючи з 15.04.2013 по 15.04.2018).

В подальшому позивача збільшив позовні вимоги та вказав на наступне:

15.12.2016 відповідач віддав позивачу 3000,00 грн., з яких 2000,00 грн. було повернення основного боргу та 1000,00 грн. на відшкодування втрат від знецінення гривні. Станом на 20.02.2019 сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики від 15.04.2013 становить : основний борг - 50000,00 - 2000,00 = 48000,00 грн.; відсотки за договором : 50000,00-2000,00= 10000,00 грн.; 3% річних з 15.04.2014 по 14.02.2019 - 8578,80 грн.

Неповерненням позичених коштів відповідач завдав позивачеві моральну шкоду, яка полягає в душевних переживаннях, втраті спокою через загрозу втрати своїх заощаджень. Гривня знецінилась в три рази і ці знецінені кошти відповідач не віддає, позивач проживає з матір`ю, не може розмовляти, а тому такі обставини та тривале неповернення боргу відповідачем дають позивачу підстави вимагати стягнення моральної шкоди.

Позивач просить стягнути з відповідача борг в сумі 124322 грн 80 коп., 30000,00 грн. моральної шкоди та понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 21.01.2019 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 27.03.2019 здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 25.06.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, в їх задоволенні просив відмовити. З письмового відзиву відповідача та пояснень в судовому засіданні представника відповідача слідує, що у 2013 році відповідач звертався до позивача позичити у нього кошти, які були необхідні для потреб СТОВ "Андріївське", яке він на той час очолював. Позичені кошти мали бути повернуті до 15.04.2014, щоб не переплачувати відсотків. Вчасно кошти не вдалось повернути, однак 07.12.2017 р. відповідач разом з Казімежом прибув до ОСОБА_3 та повернув йому 100000,00 грн. Позивач, після перерахунку коштів написав відповідачу, що необхідно ще доплатити 56000,00 грн, за позичені кошти, в іншому випадку він розписку не віддасть. З часу повернення позичених коштів, усний договір позики є нікчемним, оскільки відповідач виконав зобов`язання в повному обсязі.

Представником відповідача подано письмове клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки між кінцевим строком виконання зобов`язання за договором позики ( 15.04.2014) та датою звернення кредитора до суду ( 14.08.2018) минуло більше 4 років.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду показав, що на підприємство потрібні були кошти і він попросив знайомого позичити кошти в розмірі 50000,00 грн. В кінці грудня 2017 року він їздив разом з ОСОБА_4 до ОСОБА_3 щоб віддати 1000000,00 грн. ОСОБА_4 пішов до будинку та віддав кошти, факт передачі коштів він не бачив, йому ОСОБА_4 сказав, що гроші віддав, але розписку позивач не повернув.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показала, що про правовідносини між сторонами вона знає зі слів. ОСОБА_3 їй розповідав, що ОСОБА_4 не повертає гроші за розпискою, в зв`язку з чим позивач звертався до сільської ради щодо вжиття заходів до відповідача.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду показав, що він чув, що позичали кошти та чув що віддавали кошти, однак безпосереднім свідком таких фактів він не був. До нього звертався ОСОБА_3 , останній раз в січні 2020, щодо вжиття заходів до ОСОБА_4 з приводу неповернення коштів, позивач розповідав, що відповідач кошти взагалі не повернув, а зі слів ОСОБА_4 , останній кошти повернув.

Суд, вислухавши сторони, свідків, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, дійшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15.04.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики в письмовій формі, за яким останній взяв у позивача у борг грошові кошти у розмірі 50000,00 грн., з відсотковою ставкою 20% річних, на підтвердження отримання вказаних грошових коштів відповідач склав відповідну розписку та зобов`язався повернути грошові кошти до 15.04.2014 року (а.с. 89). Вказаний факт сторонами не заперечується.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки у наданій ОСОБА_3 розписці зазначені: сторони зобов`язання, грошова сума, яка передається, строк її повернення та особистий підпис позичальника, отже ця розписка є одночасно документом, який підтверджує передання грошей позикодавцем позичальнику й укладення договору позики, а те, що оригінал розписки знаходиться у ОСОБА_3 свідчить про невиконання відповідачем умов договору позики.

З огляду на наявність у позивача боргового документу - розписки ОСОБА_4 - доводи відповідача про повернення коштів в повному обсязі із посиланням на показання свідка ОСОБА_5 , суд до уваги не приймає, як такі, що не підтверджуються допустимими доказами.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наданого позивачем ОСОБА_3 розрахунку заборгованості відповідач станом на 20.02.2019 року відповідно до вказаного договору позики має повернути загальну суму заборгованості у розмірі 123510,80 грн., яка складається з: основного боргу - 48000,00 грн, відсотків за договором - 10000,00 грн., 3% річних - 8578,80 грн., та інфляційних збитків - 57744,00 грн.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, в даному випадку, перебіг строку позовної давності починається після закінчення строку дії відповідного договору позики, а саме: за договором від 15.04.2013 року - 16.04.2014 року.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, до суду з вимогами про стягнення грошових коштів ОСОБА_3 звернувсь лише у серпні 2018 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, що згідно вимог ст. 267 ЦПК України виключає можливість судового захисту ОСОБА_3 свого порушеного права.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 та його представник скористались своїм правом передбаченим ст. 267 ЦПК України подавши до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності (а.с. 43).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (ч.1 ст. 264 ЦК України).

В свою чергу ОСОБА_3 та його представник не надали суду жодних доказів поважності пропуску строку позовної давності.

Посилання в позовній заяві на те, що позивач неодноразово звертався з вимогою про повернення грошових коштів до відповідача та правоохоронних органів, не є доказами існування обставин, які б унеможливлювали б звернення до суду за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності.

Крім того, суд не приймає і доводи представника позивача про переривання строку позовної давності щодо часткового повернення боргу 15.12.2016 в розмірі 3000,00 грн., з посиланням на запис в розписці ( а.с. 89 зворот), оскільки в судовому засіданні представник позивача не пояснив, хто робив вказаний запис і вказана обставина в повному обсязі заперечується відповідачем.

За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Повернення суми позики має бути підтверджене письмово, проте суду не було надано жодних належного та допустимого доказу того, що відповідач вчинив дії, що могли б свідчити про виконання ( часткове виконання) ним своїх зобов`язань за вищевказаним договором позики, а тому суд дійшов висновку про те, що сторона позивача не довела переривання строку позовної давності вчиненням відповідачем дій, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обов`язку за укладеним договором.

Отже, враховуючи вищевикладене заявлений позов задоволенню не підлягає у зв`язку зі спливом позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 267, 526, 530, 625, 1046, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81 89, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Коростишівський районний судшляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення суду складено 27.01.2020.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації : АДРЕСА_2 .

Суддя Янчук В.В.