Постанова

Іменем України

01 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 201/4198/17

провадження № 61-48504св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Лисичанський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року у складі судді Ходарківського М. П. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Лаченкової О. В., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., Лисичанський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області (далі - Лисичанський МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 17 липня 2007 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № DNHLGB00000749, за умовами якого банк надав їй 776 865 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на строк до 17 липня 2037 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 17 липня 2007 року № DNHLGB00000749між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки № DNHLGB00000749. Предметом іпотеки за цим договором сторони визначилимайнові права на отримання у власність за договором № 15 ИП про спільну діяльність у будівництві жилого комплексу «Имперіал-Палас» містобудівного ансамблю «Крутогірний», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

З постанови державного виконавця Лисичанського міського відділу ДВС ГТУЮ у Луганській області від 06 грудня 2016 року про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення на користь банку наявної у неї заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2007 року № DNHLGB00000749 їй стало відомо, що 24 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчиненого виконавчий напис № 9331, яким запропоновано стягнути з неї та користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 105 086,02 доларів США.

Вважає, що виконавчий напис було вчинено з порушенням норм Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, заборгованість за кредитом є спірною, що є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

З огляду на викладене ОСОБА_1 просила суд визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. 24 жовтня 2016 року за № 9331, таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. 24 жовтня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 9331, яким у безспірному порядку запропоновано стягнути із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 липня 2007 року № DNHLGB00000749 у розмірі 2 701 700,23 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 108 068,02 доларів США, витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, у розмірі 1 700 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при вчиненні напису нотаріус отримувала від банку та від позивача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення.

У провадженні Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2007 року № DNHLGB00000749, що також вказує на наявність спору про розмір кредитної заборгованості. Крім того, оскаржуваний виконавчий напис видано нотаріусом за зверненням відповідача про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за строк, який перевищує дев`ять років, що також є порушенням чинного законодавства і положень укладеного між сторонами договору.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив фактичні обставини справи, перевірив доводи сторін і дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що з метою вчинення виконавчого напису ПАТ КБ «ПриватБанк» надало нотаріусу документи, передбачені пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, зокрема, кредитний договір, розрахунок заборгованості, письмову вимогу банку про усунення порушення та докази її направлення. Крім того, висновок суду першої інстанції про те, що вчинення нотаріусом виконавчого напису щодо заборгованості, яка утворилась протягом дев`яти років, вказує на порушення статті 88 Закону України «Про нотаріат» та умов кредитного договору, є помилковим з огляду на те, що строк дії кредитного договору сторони визначили до 17 липня 2037 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року, витребувано із Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу № 201/4198/17 і відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні клопотання про зупинення дії рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачу Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 07 липня 2020 року справу № 201/4198/17 призначено до судового розгляду.

Короткий зміст позиції інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у січні 2019 року, ОСОБА_1 заперечувала проти доводів ПАТ КБ «ПриватБанк», а оскаржувані судові рішення вважала законними та обґрунтованими.

Фактичні обставини справи

17 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DNHLGB00000749, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 776 865 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом на строк до 17 липня 2037 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № DNHLGB липня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки № DNHLGB00000749, предметом іпотеки за яким визначено майнові права згідно з договором № 15 ИП про спільну діяльність у будівництві жилого комплексу « Имперіал-Палас » містобудівного ансамблю «Крутогірний», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

24 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 9331, за яким у безспірному порядку запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 17 липня 2007 року № DNHLGB00000749 у розмірі 2 701 700 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 105 086,02 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 20 жовтня 2016 року становить 2 700 000,23 грн. Також указаним виконавчим написом стягнуто з ОСОБА_1 витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису у розмірі 1 700 грн. Стягнення здійснено за період з 17 липня 2007 року до 20 жовтня 2016 року (а. с. 150).

Постановою державного виконавця Лисичанського МВ ДВС ГТУЮ у Луганській області від 06 грудня 2016 року за вказаним виконавчим написом відкрито виконавче провадження (а. с. 8)

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини другої розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Положеннями статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 1 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій), визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (стаття 88 Закону України «Про нотаріат», пункти 1, 3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника-фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальна дія або відмова в її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови в її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу наведених норм можна дійти таких висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Водночас як порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, так і порушення порядку повідомлення іпотекодавця про вимоги про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінний від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо він є відмінним, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі

№ 6-887цс17, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17 та від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц з подібних правовідносин.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що вимога про усунення порушень за кредитним договором від 17 липня 2007 року № DNHLGB00000749, адресована банком ОСОБА_1 , датована 20 жовтня 2016 року, а виконавчий напис вчинено нотаріусом 24 жовтня 2016 року.

Таким чином, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М., вчинивши виконавчий напис через чотири дні після того, як банк направив боржнику письмову вимогу щодо усунення порушень за кредитним договором, не дотрималась 30-денного строку, встановленого підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, протягом якого ОСОБА_1 мала право спростувати зазначений банком розмір заборгованості.

Крім цього, суди попередніх інстанцій, дослідивши наявні у матеріалах цієї справи докази, зокрема надані приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. копії матеріалів нотаріального провадження з вчинення спірного виконавчого напису, встановили, що при його вчиненні нотаріус не отримувала первинних документів щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо).

Також суди врахували, що у провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська на розгляді перебуває справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2007 року № DNHLGB00000749. Провадження у вказаній справі судом було розпочато у 2015 році, тобто до звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до нотаріуса для вчинення виконавчого напису (а. с. 27).

Колегія суддів вважає також обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій щодо можливості вчинення нотаріусом виконавчого напису протягом трьох років з дня виникнення у кредитора права вимоги (з моменту виникнення заборгованості), тоді як оскаржуваний виконавчий напис видано нотаріусом про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за строк, який перевищує дев`ять років, що є порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Зазначені обставини в сукупності вказують на недотримання приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вимог чинного законодавства під час вчинення виконавчого напису від 24 жовтня 2016 року за № 9331, а тому висновки судів попередніх інстанцій про визнання цього напису таким, що не підлягає виконанню, є обґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк