справа № 373/1713/19 головуючий у суді І інстанції Рева О.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивувало тим, що 17.02.2016 між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» та ОСОБА_1 був укладений договір № 1000573 про надання кредиту, відповідно до якого відповідач отримала в кредит грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн. для власних потреб у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника, що зазначений у Додатку № 2, що є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до умов договору відповідач зобов`язаний своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку 28 % річних від суми заборгованості, що передбачено п. 1.1 Договору. Пунктом 2.5 такого договору передбачено, що позичальник за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4 % від суми кредиту, що зазначена у п. 1.1 договору. Сплата процентів, суми кредиту та інших платежів здійснюється позичальником щомісячно ануїтентними платежами у розмірі та в період встановленими у додатку № 1 до договору з 1 по 15 число місяця наступного за звітним, починаючи з 01.03.2016, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі п. 2.6 договору.

Відповідачем умови кредитного договору не виконувалися, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 16.09.2019 становить 52 607,80 грн., що складається із заборгованості за тілом кредиту - 6 310,84 грн., заборгованості за відсотками - 5 245,96 грн., заборгованості по комісії - 15 815,30 грн., заборгованості за штрафними санкціями - 17 200,00 грн., заборгованості по рахунку інфляції - 5 994,98 грн., заборгованості 3 % річних - 2 040,73 грн.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2020 року у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» подало апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

При цьому, зазначає, що платіжне доручення надане позивачем, виготовлено за допомогою системи Клієнт-банк, містить всі вимоги, які вимагаються згідно додатку 9 до Інструкції. Починаючи з січня 2020 року, всім клієнтам присвоєний рахунок в формі ІВАN, тому вважає безпідставним посилання суду в рішенні на те, що рахунок, зазначений в договорі не відповідає рахунку, зазначеному в платіжному дорученні.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки, в даній справі ціна позову становить 52 607, 80 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» в особі директора Колесника О.Д. та ОСОБА_1 17 лютого 2016 року було укладено кредитний договір № 1000573, відповідно до умов якого кредитодавець зобов`язувався надати позичальнику грошові кошти в кредит у сумі 10 000,00 грн. для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника або іншого отримувача, зазначеного у Додатку № 2, який є невід`ємною частиною цього договору, а позичальник зобов`язувався своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку 28 % річних від суми заборгованості та виконувати інші зобов`язання згідно п. 1.1 Договору.

Відповідно до п. 1.2 укладеного договору дата перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний у додатку № 2, є датою укладення цього договору.

Пунктом 1.3 Договору зазначено дату остаточного повернення кредиту до 15.02.2018 р.

Додаток № 2 до договору містить заяву відповідача про перерахування кредитних коштів на банківський рахунок із зазначенням його реквізитів.

Позивачем додано платіжне доручення № 15 від 17.02.2016 про перерахування коштів у розмірі 9 800,00 грн. платником ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» на рахунок № НОМЕР_1 , банк отримувача АТ КБ «ПриватБанк», код банку 305299, , призначення платежу: видача позики зг. дог. № 1000573 від 17.02.2016; ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 . Без ПДВ.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що надане позивачем в додатку до позовної заяви платіжне доручення не містить відомостей про списання коштів з рахунку платника. В платіжному дорученні не зазначено код банку платника, номер рахунку зазначено як UA 29 300528, який відрізняється від номера рахунку у договорі і не мав такого позначення у 2016 році. Суд мав сумнів у достовірності вказаного документу на предмет його справжності. Окрім того, відсутня відмітка банку про виконання доручення платника щодо списання/перерахування коштів з його рахунку. Тому суд вважав, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця банком платника на рахунок відповідача.

При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до положень ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв?язку та, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Дані положення врегульовані ст. 1046 ЦК України.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у відповідності до умов договору.

Судом встановлено, що п. 1.1 кредитного договору № 1000573 від 17.02.2016 передбачено, що позивач зобов`язувався надати відповідачу кредит у розмірі 10 000,00 грн. у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника або іншого отримувача, що зазначений у Додатку № 2, який є невід`ємною частиною договору. Додаток № 2 до договору містить заяву відповідача про перерахування кредитних коштів на банківський рахунок із зазначенням його реквізитів.

Позивачем додано платіжне доручення № 15 від 17.02.2016 про перерахування коштів у розмірі 9 800,00 грн. платником ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» на рахунок № НОМЕР_1 , банк отримувача АТ КБ «ПриватБанк», код банку 305299, , призначення платежу: видача позики зг. дог. № 1000573 від 17.02.2016; ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 . Без ПДВ.

Пунктом 3.1 глави 3 «Розрахунки із застосуванням платіжних доручень» Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ № 22 від 22.01.2004 передбачено, що платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 3 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 9 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Додатком 9 до зазначеної Інструкції передбачено, що в розрахунковому документі повинні бути зазначені число, місяць та рік списання коштів з рахунку платника, які засвідчуються підписом відповідального виконавця та відбитком штампа банку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надане позивачем платіжне доручення не містить належних відомостей про списання коштів з рахунку платника та не відповідає вимогам Інструкції.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, позивачем не надано належних доказів на підтвердження перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця банком платника на рахунок відповідача.

Колегія суддів критично оцінює доводи апелянта про те, що оскільки 28.12.2018 року була прийнята Постанова НБУ «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (ІВАN) в Україні», з січня 2020 року, всім клієнтам присвоєний рахунок в формі ІВАN, а тому рахунки зазначені у платіжному документі є вірними, так як платіжне доручення надане позивачем, як зазначає позивач сформовано у 2016 році, тобто до прийняття постанови щодо зміни форм рахунків, а відповідно, такі рахунки не існували станом на 2016 рік і тому не могли бути у такому вигляді зазначені у платіжному дорученні станом на 17.02.2016 року.

За таких обставин, колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції правильно встановивши обставини спору дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому судове рішення, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитний супермаркет» залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.А. Нежура