ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/196/19Головуючий у 1-й інстанції Зушман Г.І.
Провадження № 22-ц/817/362/20 Доповідач - Ткач З.Є.
Категорія - 304090100
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Ткач З.Є.

суддів: Ходоровський М. В., Шевчук Г. М.,

за участю секретаря Іванюта О.М.

з участю представника АТ КБ «ПриватБанк» - Панькова О.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 594/196/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 20 листопада 2019 року, ухваленого суддею Зушман Г.І., повний текст рішення складено 29 листопада 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «Привабанк», про визнання кредитної угоди недійсною, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2019 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Когут О.В. звернувся в суд з позовом в її інтересах, у якому просить визнати недійсною кредитну угоду відповідно до анкети-заяви без номера від 16 серпня 2013 року, укладену між Публічним акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 .

Обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 (прізвище до шлюбу ОСОБА_2 ) перебуває на диспансерному обліку в Тернопільській обласній комунальній клінічній психоневрологічній лікарні з діагнозом: помірна розумова відсталість, синдром емоційно-вольової нестійкості. Позивачці встановлено довічно другу групу інвалідності з дитинства внаслідок психічного розладу. З самого дитинства вона страждає таким психічним розладом, а тому обмежена у здатності до спілкування та здатності контролювати свою поведінку, у зв`язку з чим неодноразово проходила стаціонарне лікування у лікарні.

Внаслідок хронічного стійкого психічного розладу ОСОБА_1 не розуміє значення своїх дій і не може набувати прав та брати на себе певні обов`язки, в тому числі була такою в момент укладання договору 16 серпня 2013 року, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому відповідно до частини першої статті 225 ЦК України такий договір просить визнати недійсним.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 20 листопада 2019 року вирішено:

Позов задовольнити.

Визнати кредитний договір б/н, укладений 16 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого являється Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 недійсним.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк (01001, м.Київ, вул.Грушевського, буд.1Д, МФО 305299, ) судовий збір в користь держави в сумі 768,40 грн..

Не погодившись із даним рішенням, представник АТ КБ Приватбанк подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання кредитної угоди недійсною.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що позивачкою не надано доказів про абсолютну неспроможність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при укладенні оспорюваної угоди.

Наголосив на тому, що у встановленому законом порядку ОСОБА_1 не визнана недієздатною або обмежено дієздатною.

Вказав, що судом першої інстанції не досліджено кредитний договір, який є предметом спору та докази отримання кредитних коштів ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Когут О.В. просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, обґрунтовуючи тим, що в момент вчинення правочину позивачка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Ці обставини підтверджуються представленими суду письмовими доказами, а саме: медичними документами щодо психічного стану ОСОБА_1 на час укладення кредитного договору.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник АТ КБ «ПриватБанк» - Паньков О.П. підтримав апеляційну скаргу з мотивів викладених у ній.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції керувався тим, що в момент укладання оспорюваної угоди 18 серпня 2013 року ОСОБА_1 не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, тому спірний кредитний договір, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та позивачкою 16 серпня 2013 року належить визнати недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного.

Судом вірно встановлено, що згідно анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 16 серпня 2013 року ОСОБА_1 виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку в ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.5).

Відповідно до вищезазначеної заяви ОСОБА_1 була ознайомлена та згідна з Пам`яткою клієнта, Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банку. Також, виразила свою згоду, що зазначена вище заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами складають договір про надання банківських послуг, що підтвердила власним підписом у заяві.

Дану угоду представник позивачки - адвокат Когут О.В. просив визнати недійсною з підстав ст. 225 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 на момент укладення договору не могла усвідомлювали значення свої дій.

За приписами ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.ч.1, 2, 3 ст. 203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Статтями 218-235 ЦК України визначено окремі підстави для визнання правочину недійсним чи встановлені підстави нікчемності правочину.

Відповідно до положень статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як роз`яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України (ст. 105 ЦПК в новій редакції) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визначення правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до положень ст. 212 ЦПК України (ст. 89 ЦПК України в новій редакції).

Отже, підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто процесуальними нормами встановлено обов`язок учасників справи доказувати обставини при невизнані або оспорюванні них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: характер і ступінь ушкодження здоров`я; психічний стан особи; вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

Порядок проведення судово-психіатричної експертизи, затверджено Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.05.2018 року №865 зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 червня 2018 року за № 719/32171.

Предметом експертизи є психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу. Психічний стан особи у певні юридично значимі проміжки часу визначається з метою надання відповіді на запитання, поставлені особою або органом, яка (який) залучила(в) експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №280 від 25 червня 2019 року ОСОБА_1 страждає на аномалію розвитку у вигляді помірної розумової відсталості з 1985 року. Внаслідок свого психічного захворювання ОСОБА_1 не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_1 , на час укладання кредитного договору з ПАТ КБ Приватбанк 16 серпня 2013 року, страждала на помірну розумову відсталість та була нездатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Доводи апеляційної скарги, що позивачкою не надано доказів про свою абсолютну неспроможність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при укладенні оспорюваної угоди спростовуються змістом вищенаведеного висновку.

Крім цього, як вбачається з довідки від 08 лютого 2019 року №335 (а.с.8), виданої Тернопільською обласною комунальною психоневрологічною лікарнею, ОСОБА_3 , 1976 року народження, неодноразово лікувалась стаціонарно в Тернопільській обласній комунальній психоневрологічній лікарні, діагноз: помірна розумова відсталість, с-м емоційно-вольової нестійкості. Остання госпіталізація з 06.05. до 30.11.2011 року.

Враховуючи вищевикладені наявні в справі належні, допустимі, достовірні та достатні докази, обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що під час укладення оспорюваного кредитного договору ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, в зв`язку із чим укладений між нею та ПАТ КБ "Приватбанк " 16 серпня 2013 року кредитний договір підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України.

Безпідставними є твердження апеляційної скарги, що у встановленому законом порядку позивачка не визнана недієздатною або обмежено дієздатною, оскільки норма статті 225 ЦК України поширюється на випадки визнання правочину недійсним вчиненим дієздатною фізичною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Колегія суддів відхиляє доводи АТ КБ «Приватбанк», що судом першої інстанції не досліджено кредитний договір, який є предметом спору та докази отримання кредних коштів ОСОБА_1 , оскільки дані вимоги відповідача опосередковано не стосуються вирішення питання про визнання кредитної угоди недійсною та не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» не містить.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності рішення суду, що було б підставою для його скасування, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає залишенню без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, судові витрати, пов`язані з розглядом справи судом апеляційної інстанції компенсації не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 382, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 20 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повна постанова складена 30 червня 2020 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Ходоровський М.В.

Шевчук Г.М.