УХВАЛА

Іменем України

10 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 138/1044/20

провадження № 61-13335ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,

Червинської М. Є.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на постанову Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2020 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Туреччина, однак підготував зобов`язання про припинення громадянства Республіки Туреччина, на даний час проживає у м. Могилів-Подільському Вінницької області і має намір набути громадянство України.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про громадянство України» громадянство України може набути, зокрема, особа, яка до 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України. Як роз`яснили заявнику в Державній міграційній службі факт такого проживання можливо підтвердити лише відповідним рішенням суду.

Заявник зазначав, що станом на 24 серпня 1991 року проживав на території України, що підтверджується випискою з домової книги, згідно з якою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 12 травня 1986 року прибув

з м. Вінниці, був взятий на реєстраційний облік у с. Козинці Липовецького району Вінницької області і знятий з обліку 18 лютого 1992 року. Також факт проживання ОСОБА_1 станом на 24 серпня 1991 року на території України за вказаним вище зареєстрованим місцем проживання підтверджується довідкою Козинецької сільської ради Липовецького району Вінницької області від 05 березня 2020 року № 167.

Враховуючи викладене, просив суд встановити факт його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з 12 травня 1986 року по 18 лютого 1992 року.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області

від 05 травня 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 12 травня 1986 року по 18 лютого 1992 року постійно проживав на території України у селі Козинці Липовецького району Вінницької області.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2020 року рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 05 травня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

31 серпня 2020 року до Верховного Суду подано касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на постанову Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2020 року.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).

За таких обставин розгляд касаційної скарги представника

ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону № 460-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

За змістом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою з таких підстав.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у відповідності до яких громадянами України є громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Відповідно до пункту 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (частина перша статті 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а», «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Пунктом 22 Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 28 серпня 1974 року, встановлювалися вимоги щодо прописки громадян СРСР за місцем проживання громадян, що мали паспорти - по паспортам, а тих, що прибули на тимчасове проживання з одної місцевості у іншу на строк більше ніж півтора місяці, прописувалися тимчасово. Зазначеним пунктом Положення також встановлювалися обмеження у праві громадян на прописку за місцем проживання в разі відсутності в паспорті громадянина відмітки про виписку. Такі громадяни не підлягали прописці.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, встановивши відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б давали достатні підстави для задоволення вимог про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , з 12 травня 1986 року по 18 лютого 1992 року, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні заяви.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17 провадження

№ 61-41323св18, постанові Верховного Суду від 23 липня 2020 року у справі

№ 357/5174/18 провадження № 61-396св19.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на постанову Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2020 року та відмову у відкритті касаційного провадження у даній справі на підставі пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України, оскільки Верховний Суд у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17 (провадження № 61-41323св18) та

від 23 липня 2020 року у справі № 357/5174/18 (провадження № 61-396св19)уже викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Керуючись частиною першою, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на постанову Вінницького апеляційного суду від 30 липня 2020 року в справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

С. Ю. Бурлаков

М. Є. Червинська