№ 336/3911/20
Пр..№ 2/336/2379/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2020 р. м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Дмитрюк О.В.,

за участю секретаря Петрова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - ЗАТ «Запорізька регіональна біржа нерухомості») про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 23.07.2020 р. звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що 26.06.1995 р. між нею та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу за умовами якого ОСОБА_2 продала, а позивач придбала за 95 416 816 крб. житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вказаний договір купівлі-продажу був укладений у відповідності з вимогами ст.15 ЗУ «Про товарну біржу» та посвідчений Запорізькою регіональною біржею нерухомості, про що в Журналі реєстрації угод купівлі-продажу зроблений запис № 1638.К від 26.06.1995 р.

Умови договору купівлі-продажу були нею та продавцем виконані в день підписання договору, а саме - нею були передані відповідачу обумовлені в договорі грошові кошти в сумі 95 416 816 крб., а відповідач передала їй у власність вказаний будинок.

В нотаріальному порядку вказаний договір не був посвідчений.

На підставі вказаного договору, 27 червня 1995 р. Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації проведено державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок за позивачем, про що в реєстровій книзі № 19 зроблений відповідний запис за № 4628, а також 30.11.2016 р. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис за № 17844955 про право власності на вказаний житловий будинок за нею.

З червня 1995 р. позивач постійно проживає у будинку, несе витрати по його утриманню. На даний час ОСОБА_1 вирішила розпорядитися належним їй будинком, але у зв`язку з тим, що договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально, позивачу було відмовлено в посвіченні угоди.

За позовом позивач, посилаючись на ст.ст.16, 392 ЦК України, ст.ст.128, 153, 224, 227 ЦК України (в ред.1963 р.), ЗУ «Про товарні біржі», просить визнати за нею право власності на будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 18.08.2020 р. відкрито провадження та призначено підготовче засідання на 23.09.2020 р.

Позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує, просить задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце його проведення була повідомлена у встановленому законом порядку, подала заяву про розгляд справи без її участі через стан здоров`я, позов визнає.

Розгляд справи за відсутності учасника справи узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України.

З огляду на визнання відповідачем позову, суд, на підставі ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити рішення за результатами підготовчого провадження.

Представник третьої особи - Запорізької регіональної біржі нерухомостів судове засідання не з`явився, про розгляд справи третя особа повідомлялась у встановленому порядку, пояснень по суті позову не подано.

На підставі ч.1 ст.223 ЦПК України розгляд справи проведено за відсутності представника третьої особи.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось.

Перевіривши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію сторін, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що 26.06.1995 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір № 1638.К купівлі-продажу нерухомості, за яким позивач придбала будинок АДРЕСА_1 . Згаданий договір на підставі ст.15 ЗУ «Про товарні біржі» був зареєстрований на Запорізькій регіональній біржі нерухомості (а.с.8).

27 червня 1995 р. Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації проведено державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок за позивачем, про що в реєстровій книзі № 19 зроблений відповідний запис за № 4628 (а.с.8зв.), а також 30.11.2016 р. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис за № 17844955 про право власності ОСОБА_1 на вказаний житловий будинок (а.с.15).

Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР.

Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Статтею 47 УРСР (в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Зі змісту договору купівлі-продажу від 26.06.1995 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог ст. 227 ЦК України підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації.

Відповідно до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло.

В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу, який проведено у якості біржової операції між продавцем ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_1

Отримавши державну реєстрацію в ТОВ «ЗМБТІ» права власності на будинок АДРЕСА_1 , який ОСОБА_1 придбала за договором купівлі-продажу від 26.06.1995 р., держава цим самим визнала право власності позивача на спірний будинок, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах.

З огляду на викладене, оскільки сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та така домовленість підтверджується письмовими доказами, повністю виконали умови угоди, яку не було нотаріально засвідчено з посиланням на ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", є підстави вважати даний договір дійсним.

Положення ст.392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Також, у постанові від 23.12.2014 р. у справі № 3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючого документа.

Враховуючи, що договір на підставі якого ОСОБА_1 набула право власності є дійсним, а власник позбавлена в повній мірі його реалізувати, то її право власності підлягає захисту у обраний позивачем спосіб.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - ЗАТ «Запорізька регіональна біржа нерухомості») про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на будинок АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 24 вересня 2020 року.

Суддя О.В.Дмитрюк