Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Провадження № 2/279/725/20
Справа № 279/328/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2020 року

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого судді Коваленко В.П.

за участю секретаря Комарової О.В., Петрук О.І. ,

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Перегуда А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про захист честі, гідності, ділової репутації, що порушує особисті немайнові права та стягнення моральної шкоди ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить визнати недостовірною та такою, що порочить честь, гідність, ділову репутацію, порушує особисті немайнові права інформацію , яку поширила щодо неї відповідачка в приміщенні Коростенського міськрайонного суду 08 січня 2020 року, назвавши її "вбивцею, твар`ю, бесстижою мордою" , а також стягнути моральну шкоду в сумі 100 тисяч гривень та судові витрати. В підтвердження позовних вимог посилається на те, що в провадженні вказаного суду перебуває кримінальне провадження про обвинувачення її за ст.286 ч.2 КК України. Під час розгляду судом вказаного кримінального провадження відповідач ОСОБА_2 висловлювалась на її адресу зазначеними словами , принижуючи честь і гідність, чим спричинила їй моральні страждання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала вказані вимоги з підстав викладених в позовній заяві, просить їх задовольнити. Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином.

Перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України) .

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України ).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Зміст цивільно-правового захисту честі, гідності та ділової репутації становлять правовідносини, за яких морально потерпіла сторона наділяється правом вимагати через суд спростування відомостей, які порочать її честь, гідність та ділову репутацію, а друга сторона, яка такі відомості поширила, зобов`язана дати спростування, якщо не доведе, що відомості відповідають дійсності.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв`язку з цим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що інформація, спростування якої вимагає позивач ОСОБА_1 , є результатом участі відповідачки ОСОБА_2 в судовому засіданні по розгляду кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2ст.286 КК України , в якому безпосередньо приймала участь позивач, й з точки зору сприймання нею цих подій і поширених відповідачкою в залі судового засідання із застосуванням таких мовних засобів відомостей, свідчить про те, що розповсюджена інформація є оціночними судженнями, не виходила за межі судового засідання, не була доступною для сторонніх. Так, ці судження не висвітлені на будь-яких інформаційних носіях, доступних для загального (необмеженого) кола людей. При цьому, доказів тому, що відповідачка розповсюджувала оспорювану інформацію поза межами судового засідання матеріали справи не містять.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

Відповідно до частин 1 і 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Виклавши, на свій погляд, оціночні судження по доведенню своїх вимог щодо винуватості ОСОБА_1 в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої загинув її чоловік, відповідач ОСОБА_2 скористалась правом на судовий захист. В судовому засіданні 15 липня 2020 року вона пояснила, що раніше ОСОБА_1 визнавала свою вину і намагалась частково відшкодувати шкоду. В подальшому, при розгляді кримінального провадження судом вину не визнає, що викликає гнів і обурення потерпілих. Критична оцінка відповідачем певних фактів не може визнаватися відомостями, що порочать особу позивача.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року визначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Таким чином, дослідивши поширену відповідачем інформацію в системному зв`язку з положеннями чинного законодавства про захист честі й гідності, суд приходить до висновку про те, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є результатом участі відповідачки в судовому засіданні по розгляду кримінального провадження , в якому безпосередньо приймала участь і позивач. З точки зору сприймання нею цих подій і поширених відповідачкою в залі судового засідання відомостей із застосуванням таких мовних засобів, які свідчать про те, що поширена у засіданні інформація є оціночними судженнями, не носить негативний характер і не принижує честь та гідність позивачки, не виходить за межі приміщення суду , не була доступною для необмеженого кола осіб, які сприйняли цю інформацію для використання.

Оціночні судження не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб`єктивної думки й поглядів відповідача, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» вказано на те, що необхідно проводити різницю між фактами та оціночними судженнями. Існування фактів може бути доведено, в той час, як істинність оціночних суджень не завжди підлягає доказуванню.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що здійснення права на свободу вираження поглядів, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві для захисту репутації чи прав інших осіб (ст.10).

Таким чином, головною ознакою того, чи певне висловлювання є оціночним судженням чи фактом, є наявність фактичних даних, на які може таке поняття вказувати, а не тільки наявність визначення такого поняття в законодавстві.

Відтак, суд вважає, що за висловлювання оціночних суджень відповідач не може бути притягнута до відповідальності, а тому відмовляє в задоволенні позову.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними, а тому в їх задоволенні також суд відмовляє.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263,265,268 Цивільно-процесуального кодексу України, ст. ст. 277,1167 ЦК України , - суд

У Х В А Л И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації, що порушує особисті немайнові права та стягнення моральної шкоди , відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Коваленко В.П.