1Справа № 335/2127/20 2/335/1281/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря Каравайко В.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження у залі суду у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади в особі Запорізької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою у якій просила визнати за нею право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги вона мотивувала тим, що право власності на 2/3 частки квартири вона набула як спадкоємець четвертої черги після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 . Позивач зазначила, що вона є спадкоємцем четвертої черги, оскільки із лютого 2010 року проживала однією сім`єю з померлою в квартирі, яка є предметом спору, у них був спільний бюджет та спільні права і обов`язки. Підставою для звернення до суду зазначила неможливість оформлення спадкових прав у нотаріуса в рамках спадкової справи, оскільки у неї відсутні документи, підтверджуючі родинні зв`язки із померлою, в підтвердження неможливості позасудового вирішення спору надала постанову у вчиненні нотаріальної дії. Також у позовній заяві зазначила, що вона є власником 1/3 частки спірної квартири на тій підставі, що ця частка була їй подарована батьками. Оскільки інших співвласників квартири чи спадкоємців немає, то на переконання Позивача саме Запорізька міська рада повинна бути відповідачем у справі.

Запорізька міська рада із позовом не погодилась та просила відмовити у задоволені позовних вимог. Свою позицію Відповідач обґрунтував тим, що до матеріалів позовної заяви не надано письмових доказів спільного проживання Позивача та спадкодавця, на переконання Відповідача ОСОБА_2 не може бути віднесена до категорії членів сім`ї Позивача, оскільки це суперечить приписам сімейного кодексу України, а також Відповідач піддає сумнівам твердження позивача, що спадкодавець потребувала стороннього догляду, оскільки згідно інформації з виписного епікризу та інформації, яка міститься у виписці з медичної картки, лікувальними закладами були видані лікарняні листи тимчасової непрацездатності, що дає підстави стверджувати що ОСОБА_2 до того часу була цілком працездатна.

Ухвалою суду від 16 березня 2020 року провадження у справі було відкрито провадження та справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження, розпочато у справі підготовче провадження, й витребувано у Третьої державної нотаріальної контори міста Запоріжжя копію спадкової справи після померлої ОСОБА_2 .

В рамках підготовчого засідання було розглянуто та задоволено клопотання Позивача про виклик свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 08 липня 2020 року закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті.

Під час розгляду справи по суті були допитані в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які пояснили, що померлій та Позивачу вони приходились сусідами, оскільки проживали у сусідній квартирі на одному поверсі. Стосовно предмету спору пояснили, що у спірній квартирі спочатку проживала ОСОБА_2 із своїм чоловіком ОСОБА_5 , а позивачка приходилась рідною сестрою ОСОБА_5 і часто бувала в гостях у подружжя ОСОБА_6 , однак у 2007 році помер ОСОБА_5 , після чого ОСОБА_7 не припинила спілкуватись із ОСОБА_2 , а вони продовжували спілкування та ОСОБА_7 продовжувала відвідувати ОСОБА_2 й допомагати їй по господарству. Зимою 2010 року ОСОБА_2 зламала ногу та не могла самостійно себе обслуговувати та їй потрібен був сторонній догляд, з того часу ОСОБА_7 поселилась та постійно проживала у квартирі разом із ОСОБА_2 , свідки часто були у них вдома, та свідок ОСОБА_3 допомагав ремонтувати і встановлювати сантехніку та допомагав з іншими побутовими питаннями, зокрема неодноразово брав сумки із продуктовим від ОСОБА_2 коли вона була на робочому місці та відносив їх у квартиру де проживала ОСОБА_7 , так само помагав із підйомом будівельних матеріалів, коли ОСОБА_7 та ОСОБА_2 спільно робили ремонт у квартирі. Свідок ОСОБА_4 додатково пояснила, що були подружками спочатку із ОСОБА_2 , а потім також з ОСОБА_7 , яка проживала разом з ОСОБА_2 в квартирі, яка є предметом спору, свідок бувала доволі часто оскільки свідок по освіті перукар та часто по сусідськи підстригала ОСОБА_2 та Позивачку, також пояснила, що у ОСОБА_2 була надлишкова вага, та їй важко було ходити в магазин, а тому вона часто просила її щоб свідок коли буде купувати собі продукти, то купила деякі продукти і ОСОБА_2 , а коли свідок приходила віддавати куплені продукти то часто коли дома вже була ОСОБА_7 саме вона відкривала двері та розраховувалась за придбані товари. За свого життя ОСОБА_2 при особистих бесідах розповідала свідкові, що дуже рада тому, що ОСОБА_7 живе із нею, оскільки після смерті чоловіка вони стали фактично сестрами, про яку ОСОБА_2 завжди мріяла. Також свідок пояснила, що дома у Позивача та ОСОБА_2 дійсно був спільний бюджет, та спільні обов`язки, й за життя вони піклувались одна про одну, та померлої не було родичів, оскільки зі слів ОСОБА_2 вона виросла у дитячому будинку і не знала своїх батьків.

Також у судовому засіданні брала участь особисто Позивачка, яка повідомила, що дійсно вона не була зареєстрована із спадкодавцем за однією адресою, але фактично проживала з ОСОБА_2 з лютого 2010 року, оскільки спочатку вона потребувала сторонньої допомоги, а потім вони здружились та оскільки у двокімнатні квартирі де була прописана Позивачка крім неї проживали також її син із дружиною та батьки позивачки, ОСОБА_8 вирішила продовжувати проживати із ОСОБА_2 , яка сама просила її про це. В подальшому у них був спільний бюджет, вони спільно несли тягар утримання квартири та піклувались один про одного.

При розгляді спору судом досліджено також спадкову справу, копії якої витребовувались судом. Із матеріалів спадкової справи встановлено, що ОСОБА_7 є єдиною особою, яка звернулась з заявою про прийняття спадщини і за її ініціативою була заведена спадкова справа. За свого життя ОСОБА_2 заповітів не залишила. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.01.2020 року ОСОБА_7 було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_2 .

Дослідивши надані сторонами докази суд встановив:

ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина після померлої ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 . На час смерті їй на підставі свідоцтва про право власності на житло № 2702 від 24.12.2002 року належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , також на підставі свідоцтва про право спадщину за законом від 16 січня 2008 року ОСОБА_2 належить ще 1/6 частка вказаної квартири.

Таким чином, на час смерті спадкодавцю на праві власності належало 2/3 частки квартири, яка є предметом спору.

Крім спадкодавця, іншим співвласником спірної квартири є Позивач яка набула 1/3 частку квартири на підставі договору дарування від 09.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які виступали в якості дарувальників та ОСОБА_1 , яка за цим договором виступала в якості обдаровуваної.

Також під час судового розгляду із показань свідків, виписок з медичної картки стаціонарного хворого, квитанцій про сплату комунальних послуг, чеків на лікування, накладних та чеків про витрати на поточний ремонт, довідки та квитанції про ритуальні послуги, знайшов своє підтвердження факт спільного проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_2 із лютого місяця 2010 року, тобто більше дев`яти років до смерті останньої.

Надаючи правову оцінку правовідносин які склались між сторонами суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню

Ст. 1264 ЦК України, передбачено, що у четверту право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19).

Доводи Відповідача про те, що спадкодавець та позивач ніколи не були зареєстровані за однією адресою, також не можуть бути підставою для підтвердження або спростування факту спільного проживання, оскільки норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини не вимагають наявності такого факту.

При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові касаційного цивільного суду від 12 серпня 2019 року по справі № 521/16365/15.

Враховуючи, що у судовому засіданні підтверджено спільне проживання Позивачки та Спадкодавця, ведення ними спільного побуту, наявність спільних прав та обов`язків на протязі більше ніж п`ять років до відкриття спадщини, то ОСОБА_1 відноситься до спадкоємців четвертої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 . Також Позивачем доведено належність майна, яке є предметом спору, саме спадкодавцеві і неможливість захистити свої права у позасудовому порядку шляхом отримання у нотаріуса свідоцтва про право власності в порядку спадкування.

На підставі викладеного, позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 76-81, 258, 259, 263-265, ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити

Визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом, право власності на 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя В.В. Калюжна