КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 752/3516/19 Головуючий у 1 інстанції: Шевченко Т.М.
провадження №22-ц/824/6850/2020 Суддя-доповідач: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 вересня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,

при секретарі Бондаренко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 25 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулася у суд із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що від 03 жовтня 1998 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 травня 2010 року шлюб між сторонами розірвано і дитина постійно проживає разом з нею (позивачкою). Відповідач проживає окремо.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2011 року постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача щомісячно, починаючи від 02.11.2010 року і до повноліття дитини. Також визначено місце проживання дитини - місце проживання його матері.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2010 року задоволено позов ОСОБА_1 і надано дозвіл без згоди батька на тимчасове багаторазове вивезення дитини за межі України та виготовлення проїзних документів.

Зазначала, що від 2013 року відповідач вихованням та утриманням малолітнього сина не займається, не цікавиться його життям та здоров'ям, інтересами, матеріально не допомагає, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку. Аліменти на утримання дитини не сплачує, у зв'язку з чим станом на 18 жовтня 2018 року розмір заборгованості по аліментам склав 167 843 грн. 50 коп.

На підставі викладеного просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 25 лютого 2020 року позов залишено без задоволення.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Зазначав, що при цьому відмова у задоволенні даного позову не позбавляє права позивача звернутися до суду з аналогічним позовом у майбутньому, якщо відповідач не змінить свого ставлення до виконання батьківських обов`язків без поважних причин.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.6)

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі від 03 жовтня 1998 року, який розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 травня 2010 року (а.с.69).

Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з матір'ю ОСОБА_1 , а відповідач проживає окремо.

Встановлено, що ОСОБА_3 , 2009 року народження, навчається в Спеціалізованій школі №88 Печерського району міста Києва з поглибленням вивченням російської мови.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 29 серпня 2011 року постановлено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів відповідача щомісячно, починаючи від 02.11.2010 року і до повноліття дитини. Визначено місцем проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - місце проживання його матері ОСОБА_1 (а.с.12).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.12.2011 року змінено рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2011 року, постановлено визначити спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні дитини (сина) - ОСОБА_3 у вигляді систематичних побачень за місцем проживання дитини, за місцем проживання батька, в місцях дозвілля - кожної середи з 17 до 20 год., кожної суботи з 10 до 13 год. в присутності соціального працівника, без присутності матері до досягнення дитиною семирічного віку. (а.с.19).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.08.2010 року задоволено позов ОСОБА_1 і постановлено дозволити ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2 тимчасове багаторазове вивезення неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України та на в`їзд до будь-якої країни світу (перелік) на весь час до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.9).

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_2 вихованням та утриманням малолітнього сина не займається, не цікавиться його життям та здоров'ям, інтересами, матеріально не допомагає, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку, аліменти на утримання дитини не сплачує.

З матеріалів справи вбачається, 01 березня 2018 року Голосіївським районним судом м. Києва на підставі судового рішення був виданий виконавчий лист № 2-1143/11 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_3 , 2009 року народження.

Постановою від 22.03.2018 року державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № 56027675.

Згідно довідки - розрахунку державного виконавця станом на 18.10.2018 року заборгованість по аліментам складає 167 843 грн. 50 коп. (а.с.20) Станом на 15.02.2019 року заборгованість збільшилася та становить 185 269 грн. 24 коп. (а.с. 65).

Встановлено, що 03 грудня 2019 року орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації надав висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , 2009 року народження (а.с.146).

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти позбавлення батьківських прав відносно його малолітнього ОСОБА_3 , 2009 року народження. Зазначав, що він передавав гроші на утримання дитини позивачу, а пізніше сплачував поштовими переказами, зокрема 09.02.2019 року - 3 045 грн., 16.03.2019 року - 3 045 грн., 08.04.2019 року - 2 040 грн. та 18.05.2019 року - 2 040 грн. (а.с.86) Про наявність виконавчого провадження, заборгованості за аліментами, заборону на виїзд та інше він (відповідач) дізнався тільки після ознайомлення адвоката з матеріалами справи. Протягом усього часу після розірвання шлюбу відповідач спілкується з сином та приймає участь в його житті та вихованні, але в тих межах, які йому дозволяє позивачка ОСОБА_1 , яка перешкоджала йому в реалізації його батьківських прав та намагалась обмежити його спілкування з сином, у зв`язку з чим він звертався до суду з відповідним позовом.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами 1-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Отже, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено судом у рішенні, відповідач ОСОБА_2 заперечував проти позбавлення батьківських прав відносно його малолітнього ОСОБА_3 , 2009 року народження і зазначав, що він передавав кошти на утримання дитини позивачці, а пізніше сплачував поштовими переказами, зокрема, 09.02.2019 року - 3 045 грн., 16.03.2019 року - 3 045 грн., 08.04.2019 року - 2040 грн. та 18.05.2019 року - 2 040 грн. (а.с.86) Про наявність виконавчого провадження, заборгованості за аліментами, заборону на виїзд та інше відповідач дізнався тільки після ознайомлення адвоката з матеріалами справи. Протягом усього часу після розірвання шлюбу відповідач спілкується з сином та приймає участь в його житті та вихованні, але в тих межах, які йому дозволяє позивачка ОСОБА_1 , яка перешкоджала відповідачу в реалізації його батьківських прав та намагалась обмежити його спілкування з сином, у зв`язку з чим він звертався до суду з відповідним позовом.

Це всі факти, які були встановлені та оцінені судом і на підставі яких суд виніс рішення про відмову в задоволенні позову.

Тобто, фактично рішення про відмову в задоволенні позову було прийнято судом на підставі того, що зі слів відповідача позивачка перешкоджала йому в спілкуванні з сином та він сплатив протягом строку розгляду справи аліменти в розмірі 10170 гривень.

Проте, як стверджує позивачка, кошти відповідачем навіть у цій сумі насправді сплачені не були, що підтверджується також матеріалами справи, оскільки грошові суми, які надсилались - надходили не від батька, а від дідуся дитини, а отже, не можуть бути саме аліментними виплатами. Цей факт прямо підтверджується копіями поштових квитанцій, які приєднано до матеріалів справи, в яких платником вказано ОСОБА_4. а не ОСОБА_2 .

Судом в достатній мірі не було враховано наступне: 01 березня 2018 року Голосіївським районним судом м. Києва на підставі судового рішення був виданий виконавчий лист №2-1143/11 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітнього ОСОБА_3 , 2009 року народження; постановою від 22.03.2018 року державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві відкрито виконавче провадження №56027675; відповідно до довідки - розрахунку державного виконавця станом на 18.10.2018 року заборгованість за аліментами складає 167 843 грн. 50 коп. Станом на 15.02.2019 року заборгованість збільшилася та становить 185269 грн. 24 коп., тобто на момент винесення рішення, вказана заборгованість значно збільшилася; 03 грудня 2019 року орган опіки та піклування Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації надав висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , 2009 року народження; ні до суду, ні до Служби у справах дітей відповідач не з`являвся; відповідач ОСОБА_2 , як підтверджує він сам і його представник, тимчасово проживає за межами України, і не повертається саме тому, що боїться відповідальності за несплату аліментів, це також підтверджується записом судового засідання, під час яких представник відповідача прямо про це повідомляла, що він не приїздить, щоб не сплачувати аліменти, а отже фактично переховується від відповідальності та навмисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та участі у вихованні сина - навмисно та на протязі більше ніж останніх 5 (п`яти) років; на підтвердження не перешкоджання спілкування батька з сином, коли позивачці з превеликим трудом вдалося за її ініціативою влаштувати зустріч сина з батьком, оскільки батько був, з його слів весь час зайнятий своїми особистими справами, надано фотографії її переписки с відповідачем. З часу розлучення батько бачив сина лише одного разу, коли позивачка разом з сином приїхали до Іспанії з метою відпочинку і вона вмовила батька побачити свого сина. Такі були спроби позивачки хоч якось зацікавити батька життям його сина.

Судом безпідставно було зроблено висновок про перешкоджання позивачкою у спілкуванні батька та сина.

Так, порядок спілкування батька і сина до моменту, коли дитині виповниться 7 років, було встановлено на підставі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 29 серпня 2011 року по справі №2-1143/11 та Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 грудня 2011 року по справі № 22-ц/2690/14115/2011, без присутності матері, але у присутності соціального працівника. Отже, якби мав місце факт хоча б одного перешкоджання спілкування батька та сина з боку матері, то було б складено акт с боку соціальних служб про цей факт. Проте, представник відповідача та відповідач не надали жодного доказу щодо такого перешкоджання, а лише робили необгрунтовані заяви про начебто перешкоджання, але навіть матеріали справи та інші заяви представника відповідача свідчать як раз про інше. Крім того, представник відповідача не надав до суду жодного документального доказу щодо перешкоджань з боку позивачки, ні звернень до поліції та відповідей на них, ні звернень до соціальних та інших служб. Не було і не має жодних доказів, саме тому, що не було і не має жодних фактів та випадків перешкоджання.

Проте, незважаючи на вищенаведене, суд, керуючись лише необгрунтованими і непідтвердженими усними заявами представника відповідача, яка під час надання пояснень прямо протирічила своїм іншим заявам, про те, що батько переховується від сплати аліментів, встановив, що нібито мали місце перешкоджання.

Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР №798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст.6 вказаної Конвенції держави-учасниці визнають, що кожна дитина має невід`ємне право на життя. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитинивід усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину (ст.19 Конвенції про права дитини).

За принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року, дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння.

Відповідно до ч.8 ст.7 СК Українирегулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

При цьому відібрання дитини - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.

Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.2 ст.150 СК Українибатьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з ч.4 ст.155_ СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом.

За п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.

Частиною 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Як вбачається з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ч. 2 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення, та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти.

Обґрунтовуючи своє рішення суд послався на низку справ з практики Європейського суду з прав людини, а саме на справи «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) та «Мамчур проти України» (заява №10383/09) від 16 липня 2015 року.

Разом з тим, як зазначено в рішенні суду в справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04), суд наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь - якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Тому залишилося нез`ясованим, які саме інтереси дитини суд захистив своїм рішенням про залишення без розгляду позову про позбавлення батьківських прав при явному ухиленні батька від сплати аліментів, від спілкування з сином та опікуванні ним і відсутності у батька будь якого інтересу до сина.

Відповідно до вимог ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Таким чином, судове рішення про позбавлення батьківських прав не тягне за собою будь - яких змін в актових записах про народження дитини, оскільки мати і батько продовжують бути біологічними батьками і ніякий суд не може анулювати кровного споріднення. Але батьки, позбавленні батьківських прав, втрачають усі права, основані на факті спорідненості з дитиною. Маються на увазі ті права, що належать батькам і здійснюються ними до досягнення дитиною повноліття. Батьки втрачають перш за все право на виховання дітей з усіма пов`язаними з цим правоздатностями, вони не можуть вирішувати питання виховання дитини вдома, а також передати її на виховання іншим особам, дитячим закладам (статті 150, 157 СК), визначати місце проживання дитини (стаття 160 СК), відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують (стаття 163 СК), давати згоду на всиновлення (ч.1 п.3 статті 212 СК), бути опікуном, піклувальником (частина третя статті 244 СК), не можуть бути всиновлювачами (пункт 4 частини першої статті 219 СК). За певних умов за батьками, позбавленими батьківських прав, припиняються сімейні правовідносини між батьками (батьком) і дитиною. Батько, мати, позбавлені батьківських прав, не можуть бути законними представниками своєї дитини для захисту її інтересів у будь-яких установах, зокрема захищати її особисті та майнові права в цивільних та кримінальних справах (стаття 154 СК, стаття 242 ЦК). Такі особи позбавлені права давати згоду на укладення угод дітьми віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 32 ЦК), укладати угоди за неповнолітніх дітей (стаття 31 ЦК). Позбавлення батьківських прав позначається і на майнових інтересах батьків. Мати, батько втрачають право вимагати аліментів від повнолітніх дочки, сина у зв`язку з непрацездатністю (частина друга статті 202 СК) і в той же час вони не звільняються від сплати аліментів на дітей, щодо яких вони позбавлені батьківських прав (частина друга статті 166 СК); згідно зі статтею 1224 ЦК такі мати та батько не мають права бути спадкоємцями за законом після смерті дітей, щодо яких вони позбавлені батьківських прав і не були поновлені в цих правах на момент відкриття спадщини; не можуть такі батьки в майбутньому мати право на пенсію та відшкодування шкоди в разі втрати годувальника (стаття 1200 ЦК, Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (стаття 33), Закон України «Про пенсійне забезпечення» (стаття 37). Батьки, позбавлені батьківських прав, втрачають пільги, пов`язані з дітьми, їх кількістю. Наприклад, право бути багатодітною сім`єю, право на вихід на пенсію за певних умов (вік, стаж), одержання державної допомоги, податкові пільги тощо. Батьки, позбавлені батьківських прав, також не можуть бути відповідачами за цивільним позовом, заявленим у кримінальній справі щодо їх дітей (стаття 51 Кримінально-процесуального кодексу України) і представниками потерпілого (стаття 52 КПК України). Крім того, їх не можна залучити для допиту неповнолітнього свідка, якщо таким свідком є якраз дитина, щодо якої батько, мати позбавлені батьківських прав (стаття 168 КПК). Відповідно до статті 63 Конституції України «особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів...». Отже, відмовитися давати показання свідки мають право діти щодо батьків, позбавлених батьківських прав. Батьки, позбавлені батьківських прав, не звільняються від зобов`язання відшкодовувати шкоду, заподіяну дитиною, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав, протягом трьох років після позбавлення їх батьківських прав, якщо вони не доведуть, що ця шкода не є наслідком невиконання батьківських обов`язків (стаття 1183 ЦК).

В судовому рішенні не зазначено, які саме права сина сторін суд захищає та не зазначає які його права будуть порушені позбавленням батьківських прав ОСОБА_2 , який як батько протягом років не бачить сина не спілкується з ним, проживає за кордоном, має велику заборгованість за аліментами, а саме, на суму 185 269 грн. 24 коп., не їде до України, уникаючи відповідальності за несплату аліментів.

Також, судом не надано належної оцінки тому, що жодного належного доказу з боку відповідача суду не було надано і повідомлялись суду суперечні відомості.

Так, у відзиві містяться відомості про те, що відповідач постійно проживає у місті Кривій Ріг Дніпропетровської області, але одночасно з цим постійно повідомлялись відомості про його тимчасове проживання в іншому місці з метою переховування від погашення заборгованості за аліментам та сплаті аліментів в цілому. Відповідачем та його представником було проігноровано також неодноразові засідання Комісії Голосіївської районного в місті Києві державної адміністрації.

Судом жодним чином не надана оцінку Висновку Служби у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, оскільки висновки суду першої інстанції щодо вчинення позивачкою перешкод відповідачу у спілкуванні з сином, бажання відповідача брати участь у спілкуванні з сином, періодичну сплату ним матеріальної допомоги на утримання сина та, як вважав суд, активне заперечення відповідачем позбавлення його батьківських прав, не підтверджуються матеріалами справи, а навпаки, останній активно та зумисне, свідомо і без поважних причин ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, від спілкування з сином, від його виховання та сплати на нього аліментів за відсутності будь-яких перешкод з боку позивачки і не сплатив жодної суми в рахунок сплати заборгованості за аліментами, яка становить - 185 269 грн. 24 коп., те, що відповідач як батько не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання дитиною освіти, що має систематичний та постійний характер і, зважаючи на обґрунтований висновок органу опіки та піклування про те, що позбавлення відповідача батьківських прав буде відповідати інтересам дитини, враховуючи вину відповідача в свідомому уникненні від виховання і турботи про сина та поведінку відповідача, яку неможливо змінити у кращу сторону, і тому позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають з факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи доведено, то колегія суддів після повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батька до сина, вважає за необхідне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року скасувати і прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнитита позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також, в порядку ст.141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 024 грн. 40 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 25 лютого 2020 року скасувати і прийняти постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов`язкових платежів за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків: НОМЕР_1 ) батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов`язкових платежів за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2 024 (дві тисячі двадцять чотири) грн. 40 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач:

Судді: