справа № 361/6676/17
провадження № 2/361/39/20
РІШЕННЯ

Іменем України

18 травня 2020 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого-судді Дутчака І.М.,
за участю секретарів: Пальчак Р.Р., Срібної Ю.О., Кондратюк Н.В., Зазимко А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" до ОСОБА_1 про стягнення сум заборгованості за кредитними договорами і зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання частково недійсним кредитного договору та стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року Публічне акціонерне товариство "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - АТ "Промінвестбанк" або Банк) звернулося до суду з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь суми заборгованості за кредитним договором № 009PIL від 21 вересня 2012 року в розмірі 42497 грн. 14 коп. та кредитним договором № СС20120921 від 21 вересня 2012 року в розмірі 21189 грн. 86 коп., всього - заборгованість у загальному розмірі 63687 грн.

В обґрунтування позову зазначало, що 21 вересня 2012 року між АТ "Промінвестбанк" і ОСОБА_1 (далі - Позичальник)був укладений кредитний договір № 009PIL (далі - кредитний договір № 1), за умовами якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 38300 грн., строком до 21 вересня 2016 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 38 % на рік.

Також, 21 вересня 2012 року між Банком і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № СС20120921 (далі - кредитний договір № 2), згідно із умовами цього договору відповідач отримала кредитну картку з максимальним кредитним лімітом у розмірі 40000 грн., зі сплатою 42 % річних за проведення розрахунків у торговельно-сервісній мережі (безготівкові розрахунки) та 48 % річних за всі інші операції.

Банк взяті на себе зобов`язання за вказаними кредитними договорами виконав повністю, надав Позичальникові кредит у визначених договорами сумі. Відповідно до умов кредитних договорів Позичальник взяла на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів за користуванням ними у визначені договорами терміни. Проте, відповідач належним чином своїх зобов`язань за кредитними договорами не виконувала, внаслідок чого станом на 29 вересня 2017 року ОСОБА_1 має перед Банком заборгованість за цими двома договорами. Так, заборгованість відповідача за кредитним договором № 009PIL становить 42497 грн. 14 коп., з яких: 19476 грн. 21 коп. - заборгованість за кредитом, 14473 грн. 69 коп. - заборгованість по процентам, 3455 грн. 11 коп. - заборгованість за комісією, 5092 грн. 13 коп. - штрафи.

Сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № СС20120921 складає 21189 грн. 86 коп., з яких: 3315 грн. 91 коп. - строкова заборгованість за кредитом, 3365 грн. 30 коп. - прострочена заборгованість за кредитом, 5698 грн. - залишок несплачених процентів на кредитну заборгованість, з них: 5432 грн. 58 коп. - прострочені, 409 грн. 97 коп. - несплачена комісія, з них 259 грн. 97 коп. - прострочена, 8400 грн. - несплачені штрафи, з них 8050 грн. - прострочені.

05 липня 2017 року Банк направляв ОСОБА_1 вимогу щодо сплати заборгованості за вказаними вище кредитними договорами, однак відповідачем дану вимогу проігноровано.

У грудні 2017 року відповідач ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву до АТ "Промінвестбанк", у якій просила суд визнати недійсним п. 3.2.2 кредитного договору № 009PIL, укладеного 21 вересня 2012 року між нею і Банком, та зобов`язати позивача АТ "Промінвестбанк" повернути їй сплачену нею суму комісії за управління кредитом за цим договором у розмірі 5294 грн. 30 коп.

В обґрунтування зустрічних вимог зазначала, що 21 вересня 2012 року між нею і Банком був укладений кредитний договір № 009PIL. Відповідно до п. 3.2.2 цього договору вона зобов`язана сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом у розмірі 0,5 % річних від заборгованості по кредиту, що нараховується щоденно, починаючи з дати видачі кредиту до дня повного погашення кредиту на залишок заборгованості по кредиту. Відповідач вважає, що даний пункт цього кредитного договору є несправедливим, оскільки вона змушена сплачувати за послуги, що супроводжують кредит, дана умова кредитного договору суперечить вимогам ч. 1 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", тому цей пункт кредитного договору має бути визнаний судом недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України.

За період з 21 вересня 2012 року по 24 березня 2016 року за умовами вказаного вище кредитного договору та графіку платежів нею сплачено грошові кошти в загальному розмірі 61470 грн. 10 коп., з яких: 5294 грн. 30 коп. - комісія за управління кредитом, які Банк повинен повернути їй відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Представник позивача ОСОБА_2 у суді позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеному у позові, просила суд задовольнити позовні вимоги повністю. Проти задоволення зустрічних вимог заперечувала, подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву, у якому просила суд відмовити у задоволенні зустрічних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що включення до кредитного договору щомісячної комісії за управління кредитом є правомірним та вимог Закону України "Про захист прав споживачів" не порушує, оскільки передбачена у кредитному договорі комісія та її розрахунок наведений у додатку № 1 до кредитного договору № 1. ОСОБА_1 на момент підписання кредитного договору була ознайомлена з тим, що реальна процентна ставка складає 56,10 % (із урахуванням усіх комісій за кредитом), тому цей пункт договору до несправедливих умов договору в розумінні вказаного вище Закону України не належить.

Крім того, зазначала, що відповідачем ОСОБА_1 комісію за управління кредитом за період з 21 вересня 2012 року по 12 січня 2018 року сплачено в розмірі 4361 грн. 19 коп., доводи ОСОБА_1 щодо сплати нею комісії за управління кредитом у більшому розмірі в сумі 5294 грн. 30 коп. належними доказами не підтверджені та ґрунтуються на припущеннях відповідача.

Також вказувала, що 21 вересня 2012 року ОСОБА_1 при укладені та підписанні кредитного договору № 009PIL могла дізнатися про порушення своїх прав та звернутися до суду за їх захистом, тому з 21 вересня 2012 року починається дія трирічного строку права відповідача на звернення до суду з позовом про визнання п. 3.2.2 кредитного договору недійсним. ОСОБА_1 ж звернулася до суду лише у 2018 році з пропуском строку права звернення до суду. Просила суд застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити ОСОБА_1 у задоволенні зустрічних позовних вимог повністю.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов Банку не визнала, заперечувала щодо його задоволення, подала до суду відзив на позов, у якому, посилаючись на те, що Банк на підтвердження заявлених вимог не надав суду доказів на підтвердження суми її заборгованості за кредитним договором № 009PIL, зокрема, первинних бухгалтерських документів, тому підстави вважати, що розмір її заборгованості перед Банком за цим кредитним договором, а також суми процентів, зазначені в розрахунках, є достовірними, відсутні.

За наявними у неї квитанціями у рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором № 1 вона сплатила 21820 грн. 91 коп., за розрахунком Банку - 18823 грн. 79 коп.; заборгованості по процентам - 33947 грн. 31 коп., за розрахунком Банку - 34919 грн.; заборгованості за комісією - 5294 грн. 30 коп., за розрахунком Банку - 2799 грн. 72 коп.

Крім того, вказувала на те, що Банк у порушення п. 3.2.2 кредитного договору, яким передбачена щомісячна комісія в розмірі 0,5 % за управління кредитом, безпідставно протягом дії договору нараховував та стягував комісію в розмірі 6 %, що призвело до необґрунтованого збільшення суми заборгованості за кредитом.

Також, відповідач ОСОБА_1 посилалася на те, що строки дії кредитних договорів сплинули, для кредитного договору № 009PIL, яким передбачено сплату процентів за користування кредитом за ставкою 38 %, - 02 жовтня 2016 року, для кредитного договору № СС20120921, яким передбачена сплата процентів за користування кредитом за ставкою 42 % і 48 %, - 21 вересня 2013 року. Однак Банк і після закінчення строку дії цих двох договорів нараховував їй проценти за користування кредитом за встановленими у даних договорах ставками, що є неправомірним та суперечить вимогам ст. 1048 ЦК України, оскільки після спливу строку користування кредитом проценти повинні нараховуватися лише на рівні облікової ставки Національного банку України.

З`ясувавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 21 вересня 2012 року позивач АТ "Промінвестбанк" і відповідач ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 009PIL про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку.

У п. 2 цього договору сторони узгодили умови кредитування, зокрема, суму кредиту - 38300 грн., процентну ставку - 38 % річних, строк кредитування - 48 місяців, розмір обов`язкового щомісячного платежу - 1576 грн. 12 коп.

Згідно із п. 4.2.1 кредитного договору Позичальник зобов`язувалася використати кредит за цільовим призначенням та своєчасно і в повному обсязі повернути суму кредиту, сплатити всі нараховані проценти та інші платежі.

Відповідно до п. 5.1 кредитного договору № 1 за невиконання (несвоєчасне виконання) взятих на себе грошових зобов`язань, Позичальник сплачує штраф у розмірі 200 грн. за кожен факт прострочення.

Із розрахунку сукупної вартості кредиту, який є додатком № 1 до даного кредитного договору, видно, що ОСОБА_1 повинна сплачувати платежі кожного другого числа місяця.

Також того ж дня, 21 вересня 2012 року, між АТ "Промінвестбанк" і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № СС20120921, у якому сторони погодили терміни, а саме: кредит - позичковий капітал Банку у грошовій формі, що передається Позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності і цільового характеру використання; максимальний кредитний ліміт - максимальний розмір кредитної заборгованості, яка може виникнути внаслідок надання Банком Позичальнику кредиту на умовах цього договору; поточний кредитний ліміт - погоджений Банком на підставі інформації, отриманої від Позичальника, можливий розмір кредитної заборгованості на кожний період часу. Розмір поточного кредитного ліміту не може бути більшим за розмір максимального кредитного ліміту, за винятком випадків виникнення недозволеного кредиту; недозволений кредит - кредитна заборгованість Позичальника, що перевищує розмір поточного кредитного ліміту і виникла внаслідок обставин, які знаходяться поза впливом Банку; розрахунковий період - період часу, за який Банк нараховує проценти, комісії та інші платежі, передбачені цим договором. Розрахунковий період встановлюється з 13 числа кожного місяця до 12 (включно) числа наступного місяця; розрахункова дата - останній день розрахункового періоду. Якщо останній день розрахункового періоду є небанківським днем, то розрахункова дата переноситься на перший банківський день; платіжний період - період, який починається з дня наступного за розрахунковою датою, та закінчується в платіжний день; платіжний день - друге число розрахункового періоду, наступного за розрахунковим періодом, у якому були нараховані проценти за користування кредитом. Якщо вказане число є небанківським днем, то платіжний день переноситься на перший наступний банківський день; поточний рахунок № НОМЕР_1 , МФО 300012, відкритий Банком Позичальнику на підставі цього договору для здійснення платіжно-касових операцій за допомогою (платіжної картки) відповідно до вимог законодавства України та правил міжнародних платіжних систем.

У п. 2.1 кредитного договору № 2 передбачено, що Банк на підставі письмової заяви Позичальника встановленої форми відкриває Позичальнику поточний рахунок у національній валюті, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціального платіжного засобу у вигляді платіжної картки та здійснює платіжно-касове обслуговування Позичальника відповідно до ліцензії наданої Банку, тарифів Банку, законодавства України. Банк встановлює для Позичальника максимальний кредитний ліміт, розмір якого складає 40000 грн. При цьому, протягом дії даного договору, керуючись інформацією про Позичальника (зокрема щодо його платоспроможності), наявності ресурсів для проведення кредитування, встановлених законом обмежень та інших обставин, на які Банк не має впливу, розмір доступного Позичальнику ліміту кредитування може змінюватися. Такий кредитний ліміт є поточним кредитним лімітом.

Умовами цього кредитного договору встановлено, що надання кредиту за цим договором здійснюється шляхом встановлення ліміту кредитування на поточний рахунок (дебетування цього рахунку) понад залишок власних коштів Позичальника. Надання кредиту здійснюється окремо у кожному випадку відсутності або недостатності коштів на поточному рахунку із урахуванням умов цього договору. За користування кредитом Банк нараховує Позичальнику проценти в розмірі 42 % річних за проведення розрахунків у торговельно-сервісній мережі (безготівкові розрахунки) та 48 % річних за всі інші операції. За невиконання (несвоєчасне) виконання взятих на себе зобов`язань по сплаті обов`язкового платежу Позичальник сплачує Банку неустойку (штраф) у розмірі 350 грн. за кожен випадок прострочення (п. п. 3.1, 3.4.4, 6.2 кредитного договору № 2).

Судом встановлено, що Банк свої зобов`язання за укладеними сторонами 21 вересня 2012 року кредитними договорами № 009PIL та № НОМЕР_2 виконав повністю, надав ОСОБА_1 кредит у визначених цими договорами розмірі та строки, що підтверджується меморіальним ордером № FCI179628 від 21 вересня 2012 року та випискою по контракту (поточний рахунок) № НОМЕР_1 (т. 1 а. с. 26-38, 195).

У порушення умов вказаних двох кредитних договорів ОСОБА_1 своїх зобов`язань за цими договорами належним чином не виконала, своєчасно Банку кредити вона не повернула, сплату процентів та штрафних санкцій у повному обсязі вона теж не здійснила.

Позивач АТ "Промінвестбанк" на підтвердження заявлених позовних вимог та існування заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами № 1 та № 2 надало суду розрахунки заборгованості, з яких вбачається, що станом на 29 вересня 2017 року відповідач має перед Банком таку заборгованість за вказаними вище двома кредитними договорами, зокрема:

- за кредитним договором № 009PIL від 21 вересня 2012 року заборгованість становить 42497 грн. 14 коп., з яких: 19476 грн. 21 коп. - заборгованість за кредитом, 14473 грн. 69 коп. - заборгованість по процентам, 3455 грн. 11 коп. - заборгованість за комісією, 5092 грн. 13 коп. - штрафи;

- за кредитним договором № СС20120921 від 21 вересня 2012 року заборгованість складає 21189 грн. 86 коп., з яких: 3315 грн. 91 коп. - строкова заборгованість за кредитом, 3365 грн. 30 коп. - прострочена заборгованість за кредитом, 5698 грн. - залишок несплачених процентів на кредитну заборгованість, з них: 5432 грн. 58 коп. - прострочені, 409 грн. 97 коп. - несплачена комісія, з них 259 грн. 97 коп. - прострочена, 8400 грн. - несплачені штрафи, з них 8050 грн. - прострочені.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

У ч. 1 ст. 526 ЦК України закріплено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У ч. ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У ст. 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Вирішуючи спір по суті заявлених АТ "Промінвестбанк" позовних вимог у первісному позові та ОСОБА_1 у зустрічному позові, суд виходить з того, що згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ч. 1 ст. 20 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом, АТ "Промінвестбанк" заявлено вимоги про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами № 1 та № 2 від 21 вересня 2012 року.

Звертаючись із зустрічним позовом до Банку, відповідач заявила вимоги про визнання недійсним п. 3.2.2 кредитного договору № 009PIL від 21 вересня 2012 року, тобто кредитного договору № 1.

Виходячи із заявлених сторонами позовних вимог, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки із урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які вони посилаються, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної цивільної справи, який обмежується предметом та підставами позову.

Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси сторін, та залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У ч. 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч. 2 ст. 76 ЦПК України).

Згідно із ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Правовий зміст наведених норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають істотне значення для правильного вирішення цивільного спору.

При вирішенні даного спору, у контексті заявлених первісних і зустрічних вимог, доказуванню у цій справі підлягають обставини щодо розміру сум заборгованості відповідача ОСОБА_1 перед позивачем АТ "Промінвестбанк" за укладеними 21 вересня 2012 року кредитними договорами № 009PIL та № НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи проти позовних вимог Банку, вказувала на те, Банком не надано суду належних доказів отримання нею кредитів у вказаних у цих кредитних договорах розмірах, строк дії договору № 009PIL закінчився 02 жовтня 2016 року, строк дії договору № СС20120921 закінчився 21 вересня 2013 року, однак Банк й надалі нараховує їй за користування кредитними коштами проценти в розмірі 38 %, 42 % і 48 % річних, що не відповідає вимогам закону. Просила суд застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог Банку в частині стягнення з неї штрафу за період із 07 серпня 2014 року по 07 листопада 2016 року за кредитним договором № 009PIL, оскільки вважає, що штраф обмежується періодом з 03 листопада 2016 року по 02 листопада 2017 року.

Також зазначала, що строк користування платіжною карткою за кредитним договором № СС20120921 становив до 21 вересня 2013 року, у цю дату вона повинна була сплатити всю суму заборгованості за цим кредитним договором, тому з наступного дня у Банку виникло право вимоги до неї та почався перебіг позовної давності за цими вимогами. До суду Банк звернувся лише у листопаді 2017 року, що свідчить про пропуск АТ "Промінвестбанк" строку звернення до суду.

Відповідач вважає, що за кредитним договором № 009PIL Банк у порушення п. 3.2.2 договору при списанні коштів з поточного рахунку здійснював в першу чергу списання коштів у рахунок погашення штрафу, хоча умовами договору неустойка (штраф, пеня) стягується в останню чергу, що призвело до неправомірного збільшення заборгованості за сумою обов`язкового платежу, зокрема, комісії.

Із наданого суду позивачем АТ "Промінвестбанк" розрахунків заборгованості та виписки про рух коштів вбачається, що відповідач частково сплачувала заборгованість за кредитними договорами. Банком надані докази, які підтверджують факт укладення кредитних договорів та наявність не виконаних ОСОБА_1 кредитних зобов`язань: копії кредитних договорів; розрахунок заборгованості; копія паспорта відповідача, заява на отримання кредиту, за якими були укладені кредитні договори; виписка по рахунку.

Суд вважає, що виписка по рахунку та розрахунки заборгованості, надані Банком, є належними і допустимими доказами існування заборгованості ОСОБА_1 за кредитними договорами № 009PIL та № СС20120921 від 21 вересня 2012 року.

У свою чергу відповідач ОСОБА_1 на спростування вимог Банку надала до суду власний розрахунок про сплату нею платежів за кредитними договорами, квитанції про сплату кредиту та розрахунок заборгованості.

Із вказаних квитанцій вбачається, що ОСОБА_1 сплата за зазначеними кредитними договорами № 1 та № 2 здійснювалася частково, не у визначені умовами цих кредитних договорів строки, будь-яких відомостей, за що саме здійснені нею платежі (складові платежу, зокрема, тіло кредиту, проценти, штрафи, комісії тощо), дані квитанції не містять.

Суд вважає, що надані Банком розрахунки заборгованості за кредитними договорами, відповідачем належнимидоказами не спростовані, заперечення ОСОБА_1 щодо цих розрахунків ґрунтуються на припущеннях та суперечать дійсним обставинам справи, по своїй суті вони є свідченням надання ОСОБА_1 суб`єктивної оцінки виниклим між сторонами договірним правовідносинам, із помилковим тлумаченням умов кредитних договорів та норм права, що їх регулюють.

Заперечуючи проти доводів відповідача ОСОБА_1 щодо порушення черговості стягнення та розподілу коштів, позивачем АТ "Промінвестбанк" надано детальний розрахунок сплати та розподілу на оплату заборгованості ОСОБА_1 грошових коштів за кредитними договорами, з яких вбачається, що грошові кошти на сплату заборгованості розподілялися згідно із графіком платежів, встановленим у п. 3.3.4 кредитного договору № 009PIL, зокрема, нараховані та не сплачені проценти, строкові проценти, прострочена заборгованість за кредитом, поточна заборгованість за кредитом, прострочена комісія, строкова комісія, штрафи.

Суд не приймає до уваги висловлені відповідачем ОСОБА_1 сумніви щодо правильності представленого позивачем розрахунку заборгованості, оскільки вказані у ньому терміни виникнення сум заборгованості відповідають умовам кредитних договорів, у даному розрахунку враховані внесені відповідачем кошти в рахунок погашення заборгованості.

Відповідачем ОСОБА_1 не надано іншого фахового розрахунку заборгованості та не заявлено клопотання про його перевірку відповідним експертом, надані нею розрахунки ґрунтуються на власних припущеннях відповідача, які не підтверджені належними доказами. Суд зі свого боку позбавлений права самостійно збирати докази в цивільному судочинстві.

Отже, єдиним належним доказом сум заборгованості Позичальника за кредитними договорами № 1 та № 2 є саме розрахунки АТ "Промінвестбанк", їх належність і допустимість відповідачем не спростовані. ОСОБА_1 не скористалася своїм право щодо проведення експертизи, при цьому не скористалася своїм правом заявити таке клопотання, хоча сторонам судом були роз`ясненні їхні права та обов`язки, передбачені ст. 49 ЦПК України.

Враховуючи викладене, інші доводи і міркування відповідача ОСОБА_1 , висновків суду щодо належності розрахунків Банком сум заборгованості не спростовують.

Згідно із усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09 грудня 1994 року). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", у якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Перевіривши доводи відповідача ОСОБА_1 щодо необґрунтованості нарахування Банком процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору та спливу позовної давності щодо заявлених ним вимог, зокрема, штрафу, суд дійшов таких висновків.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У п. 2.1 кредитного договору № 009PIL від 21 вересня 2012 року сторонами цього договору визначено, що процентна ставка становить 38 % річних, строк кредитування складає 48 місяців.

Згідно із п. 3.1.1 вказаного кредитного договору № 1 нарахування Банком процентів за користування кредитом здійснюється починаючи з дати його видачі Позичальнику до дня повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. При розрахунку процентів використовується метод "факт/факт", виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році. Проценти сплачуються Позичальником щомісячно. Сума нарахованих Банком процентів є складовою частиною обов`язкового платежу.

За змістом умов п. 2.3 кредитного договору № СС20120921 від 21 вересня 2012 року строк кредитування складає 1 рік. Перебіг строку кредитування починається з дати укладення цього договору. Якщо за 30 календарних днів до спливу цього строку Банк не вимагатиме від Позичальника сплатити кредитну заборгованість у зв`язку з закінченням строку, на який надано кредит, то строк кредитування продовжується на наступний рік. Сторони не обмежуються в кількості подовжень строку кредитування, але кожне подовження строку кредитування відбувається на наступний рік. В останній день кредитування (у випадку, якщо строк кредитування не подовжується) кредитна заборгованість Позичальника, що виникла на підставі цього договору, повинна бути повністю сплаченою.

За умовами п. 3.4.1 кредитного договору № 2 Банк нараховує проценти за розрахунковий період у розрахункову дату, а при закінченні строку кредитування в останню дату цього строку, починаючи з дати першого використання Позичальником кредиту, по дату повного закриття кредитної заборгованості, виходячи із суми фактичного щоденного залишку кредитної заборгованості, за методом "факт/факт".

Відповідно до умов п. 6.1 кредитного договору № 009PIL та умов п. 7.1 кредитного договору № СС20120921, укладених сторонами 21 вересня 2012 року, ці договори набирають чинності з дати їх підписання сторонами і діють до повного повернення Позичальником кредиту, сплати у повному обсязі процентів за користування ним та до повного виконання Позичальником будь-яких інших грошових зобов`язань, прийнятих на себе згідно із умовами цього договору.

У ч. 1 ст. 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

За змістом ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, що визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

За змістом п. 2.1 кредитного договору № 009PIL від 21 вересня 2012 року строк кредитування становить 48 місяців, тобто до 21 вересня 2016 року включно.

Виходячи з наведеного вище, суд вважає, що позивач АТ "Промінвестбанк" мав право нараховувати відповідачу ОСОБА_1 проценти за користування кредитом за кредитним договором № 009PIL від 21 вересня 2012 року у межах цього строку кредитування, тобто лише до 21 вересня 2016 року включно.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором № 009PIL вбачається, що заборгованість по процентам за користування кредитом АТ "Промінвестбанк" нарахована за період із 21 вересня 2012 року по 29 вересня 2017 року в розмірі 14473 грн. 69 коп., з яких 7333 грн. 50 коп. - проценти за користування кредитом за межами строку кредитування, тобто після 21 вересня 2016 року.

Також із даного розрахунку видно, що позивачем згідно із умовками п. 5.1 кредитного договору № 1 за невиконання (несвоєчасне виконання) відповідачем взятих на себе грошових зобов`язань за цим договором за період із 07 серпня 2014 року по 07 листопада 2016 року нараховано штраф у розмірі 5092 грн. 13 коп., з яких 400 грн. за межами строку кредитування, тобто після 21 вересня 2016 року.

Враховуючи викладені правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо права кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом і обумовлену в договорі неустойку (штраф, пеню) лише у межах строку кредитування, суд дійшов висновку, що позивачем АТ "Промінвестбанк" безпідставно нараховано проценти за користування кредитом за кредитним договором № 1 у розмірі 7333 грн. 50 коп. та штраф у розмірі 400 грн.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

У ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачем ОСОБА_1 подано до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до вимог АТ "Промінвестбанк" про стягнення з неї штрафів за кредитним договором № 009PIL від 21 вересня 2012 року за період із 07 серпня 2014 року по 07 листопада 2016 року.

Згідно із штемпелем на конверті позовна заява про стягнення з ОСОБА_1 сум заборгованості за кредитними договорами позивачем АТ "Промінвестбанк" для направлення до суду здана на пошту 27 жовтня 2017 року.

Враховуючи строк кредитування за кредитним договором № 1, визначені ст. 258 ЦК України строки звернення до суду з вимогою про стягнення неустойки (штрафу, пені), заяву ОСОБА_1 про застосування наслідків спливу позовної давності, суд вважає, що Банком пропущено строк звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 4692 грн. 13 коп. (5092,13 грн. - 400 грн.).

Вирішуючи заявлені АТ "Промінвестбанк" вимоги про стягнення з ОСОБА_1 сум заборгованості за кредитним договором № СС20120921 від 21 вересня 2012 року, суд дійшов висновку, що вони ґрунтуються на вимогах закону та умовах даного кредитного договору, підстави для застосування передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України наслідків спливу позовної давності та відмови Банку у позову в частині вимог про стягнення з Позичальника заборгованості за кредитом, зокрема, строкової заборгованості за кредитом у розмірі 3315 грн. 91 коп., простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 3365 грн. 30 коп. та несплачених процентів на кредитну заборгованість у розмірі 5698 грн. 68 коп., відсутні.

Посилання ОСОБА_1 на те, що заумовами п. 2.3 цього кредитного договору № 2 від 21 вересня 2012 року строк кредитування складав 1 рік та закінчився 21 вересня 2013 року, тому АТ "Промінвестбанк" пропущено трирічний строк звернення до суду з цими вимогами, оскільки Банк мав право звернутися до суду з позовом про стягнення з неї вказаних вище сум заборгованості лише в строк до 21 вересня 2016 року, є необґрунтованими.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У п. 2.3 кредитного договору № СС20120921 від 21 вересня 2012 року сторонами визначено та погоджено, що строк кредитування складає 1 рік. Перебіг строку кредитування починається з дати укладення цього договору. Якщо за 30 календарних днів до спливу цього строку Банк не вимагатиме від Позичальника сплатити кредитну заборгованість у зв`язку з закінченням строку, на який надано кредит, то строк кредитування продовжується на наступний рік. Сторони не обмежуються в кількості подовжень строку кредитування, але кожне подовження строку кредитування відбувається на наступний рік.

Доказів того, що зазначений вище кредитний договір № 2 припинив свою дію 21 вересня 2013 року та у подальшому кожного року не продовжувався, ОСОБА_1 до суду не подано та спростовується наданою Банком випискою по картковому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому Позичальникові за умовами кредитного договору № 2, з якої видно, що відповідач користувалася платіжною карткою після вказаної вище дати (21 вересня 2013 року), зокрема, поповнювала даний рахунок 24 березня 2016 року.

Разом з тим, доводи ОСОБА_1 щодо пропуску АТ "Промінвестбанк" строку звернення до суду з вимогою про стягнення з неї на користь Банку суми несплачених штрафів у розмірі 8400 грн., з них 8050 грн. - прострочені, заслуговують на увагу частково.

Із розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № СС20120921 від 21 вересня 2012 року вбачається, що позивачем АТ "Промінвестбанк" за період із 07 квітня 2014 року по 07 вересня 2017 року відповідачу ОСОБА_1 за кожен випадок прострочення платежів відповідно до умов п. 6.2 цього договору нараховано штраф у розмірі по 350 грн.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Враховуючи дату звернення АТ "Промінвестбанк" до суду (27 жовтня 2017 року) із цією вимогою, суд вважає, що з ОСОБА_1 на користь Банку за несвоєчасне виконання взятих на себе зобов`язань за вказаним договором підлягають стягненню несплачені штрафи в розмірі 3850 грн. за один рік за період із 07 листопада 2016 року по 07 вересня 2017 року.

Що стосується вимог АТ "Промінвестбанк" про стягнення з ОСОБА_1 на його користь сум заборгованості за комісією за кредитним договором № 1 у розмірі 3455 грн. 11 коп. та за кредитним договором № 2 у розмірі 409 грн. 97 коп., суд дійшов наступних висновків.

У ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року № 1023-XII визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у цивільній справі № 666/4957/15-ц висловив правову позицію та зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

У п. 3.2.2 кредитного договору № 009PIL від 21 вересня 2012 року встановлено, що щомісячна комісія за управління кредитом встановлюється у розмірі 0,5 % від суми заборгованості по кредиту та нараховується починаючи з дати його видачі Позичальнику до дня повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. При розрахунку комісії використовується метод "факт/факт", виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році. Комісія за управління кредитом повинна сплачуватися Позичальником щомісячно, в дату, в яку Позичальник повинен сплачувати обов`язковий платіж.

Згідно із умовами п. 4.1 кредитного договору № СС20120921 від 21 вересня 2012 року Позичальник зобов`язана сплачувати комісійну винагороду Банку за банківські послуги, отримані Позичальником згідно з цим договором відповідно до тарифної програми "Кредитна картка" (тарифів) Банку, а також комісійну винагороду інших банків, які беруть участь у наданні таких банківських послуг. Порядок нарахування та сплати комісійної винагороди встановлюються Загальними умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Виходячи з наведеного, беручи до уваги, що здійснення платежів за управління кредитом не є послугою в розумінні положень Закону України "Про захист прав споживачів", суд дійшов висновку, що умови, укладених сторонами 21 вересня 2012 року двох цих кредитних договорів № 009PIL та № НОМЕР_2 щодо сплати Позичальником на користь Банку комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості, є несправедливими та суперечать вимогам закону.

Суд вважає, що правові підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ "Промінвестбанк" сум заборгованості по сплаті комісії за вказаними кредитними договорами, зокрема, за кредитним договором № 1 у розмірі 3455 грн. 11 коп. та за кредитним договором № 2 у розмірі 409 грн. 97 коп., відсутні.

Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що своїх зобов`язань за кредитними договорами Позичальник належним чином не виконала, суд дійшов висновку, що позовні вимоги АТ "Промінвестбанк" про стягнення з ОСОБА_1 на його користь сум заборгованості за кредитами і процентами, а також несплаченими штрафами ґрунтуються на нормах чинного законодавства та умовах укладених 21 вересня 2012 року сторонами двох кредитних договорів № 009PIL та № НОМЕР_2 , тому із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ "Промінвестбанк" підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 1 у загальному розмірі 26616 грн. 40 коп., з яких 19476 грн. 21 коп. - заборгованість за кредитом, 7140 грн. 19 коп. - заборгованість за процентами; та заборгованість за кредитним договором № 2 у загальному розмірі 16229 грн. 89 коп., з яких: 3315 грн. 91 коп. - строкова заборгованість за кредитом, 3365 грн. 30 коп. - прострочена заборгованість за кредитом, 5698 грн. 68 коп. - несплачені проценти на кредитну заборгованість, 3850 грн. - несплачені штрафи.

В іншій частині у задоволенні первісного позову АТ "Промінвестбанк" у частині вимог про стягнення з ОСОБА_1 частини нарахованих процентів, штрафів та комісії, суд вважає необхідним відмовити з наведених вище підстав, зокрема, безпідставності та необґрунтованості заявлених Банком у цій частині вимог та у зв`язку зі спливом позовної давності.

Розглядаючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним п. 3.2.2 кредитного договору № 009PIL, укладеного 21 вересня 2012 року між нею і Банком, та зобов`язання АТ "Промінвестбанк" повернути їй сплачену комісію за управління кредитом у розмірі 5294 грн. 30 коп., суд дійшов таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

У ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом встановлено, що грошові кошти за кредитним договором № 009PIL, укладеним 21 вересня 2012 року між АТ "Промінвестбанк" і ОСОБА_1 , надані останній на споживчі цілі.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом, тому дані правовідносини регулюються Законом України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент укладення сторонами зазначеного кредитного договору № 1).

За змістом ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно із якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання цих положень договору недійсними.

У ч. 8 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Конституційний Суд України у Рішенні від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 вказав, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 висловив правову позицію, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 Конституційний Суд України зазначив, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Пленум Верховного Суду України в абз. 1 п. 7 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

У п. 3.2.2 кредитного договору № 009PIL від 21 вересня 2012 року визначено, що щомісячна комісія за управління кредитом встановлюється у розмірі 0,5 % від суми заборгованості по кредиту та нараховується починаючи з дати його видачі Позичальнику до дня повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. При розрахунку комісії використовується метод "факт/факт", виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році. Комісія за управління кредитом повинна сплачуватися Позичальником щомісячно, в дату, в яку Позичальник повинен сплачувати обов`язковий платіж.

Суд вважає, що комісія, передбачена п. 3.2.2 зазначеного кредитного договору, по своїй суті є фактично платою за обслуговування кредитної заборгованості, що на положеннях Закону України "Про захист прав споживачів" не ґрунтується та є несправедливою по відношенню до споживача послуг ОСОБА_1 умовою договору, суперечать принципу добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін.

Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 520/2614/17 зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як управління кредитом не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як здійснення управління кредитом у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику.

Враховуючи наведене, суд вважає, що п. 3.2.2 кредитного договору № 009PIL від 21 вересня 2012 року є незаконним у силу положень ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1, 2, 5, 7 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та є несправедливою умовою цього кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом, тому суд дійшов висновку, що вказаний пункт кредитного договору підлягає визнанню недійними з моменту укладення 21 вересня 2012 року сторонами кредитного договору № 009PIL.

Представник позивача АТ "Промінвестбанк" у відзиві на зустрічну позовну заяву відповідача ОСОБА_1 , посилаючись на те, що остання звернулася до суду з пропуском позовної давності, оскільки про порушення свого права щодо сплати нею комісії, передбаченої п. 3.2.2 кредитного договору, дізналася у момент його підписання - 21 вересня 2012 року, проте до суду звернулася лише у 2018 році, просила суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Пленум Верховного Суду України у п. 28 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснив, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК України встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними (ч. ч. 2, 3 ст. 261 ЦК України).

Відповідач ОСОБА_1 у суді пояснила, що про порушення своїх прав, зокрема, несправедливість умов п. 3.2.2 кредитного договору № 009PILщодо стягнення з неї комісії за управління кредитом, вона дізналася після ознайомлення з правовими висновками Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16 та від 16 листопада 2016 року у справі № 6-174цс16.

Враховуючи викладене вище, слід дійти висновку, що про порушення прав відповідачу стало відомо лише у 2016 році, це порушення є триваючим, оскільки Банком здійснювалося нарахування комісії за управління кредитом до 28 вересня 2017 року, тому суд вважає, що позовна давність для подання зустрічного позову ОСОБА_1 не пропущена.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона отримала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість отримане за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідач ОСОБА_1 посилалася на те, що на виконання умов п. 3.2.2 кредитного договору № 009PILна користь Банку нею сплачено комісію в загальному розмірі 5294 грн. 30 коп., яку вона в порядку ст. 216 ЦК України просить стягнути з Банку на свою користь.

Позивач АТ "Промінвестбанк", заперечуючи проти зустрічних вимог, у суді визнало той факт, що ОСОБА_1 на користь Банку сплачено комісію за управління кредитом у розмірі 4361 грн. 19 коп., що підтверджується також наданою випискою з історії платежів за кредитним договором № 009PIL.

Відповідач ОСОБА_1 цих доводів Банку у суді не спростувала, як зазначалося вище, у наданих нею квитанціях на підтвердження заперечень проти первісного позову, не зазначено складових з чого складаються внесені нею платежі та у якому розмірі грошові кошти зараховані на погашення комісії, тому суд вважає, що розмір сплаченої Позичальником на виконання умов п. 3.2.2 кредитного договору комісії становить 4361 грн. 19 коп., що підтверджено наданими позивачем АТ "Промінвестбанк" належними і допустимими доказами та не заперечується останнім.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково, зокрема, у частинні визнання п. 3.2.2 кредитного договору № 009PIL недійсним та стягнення з АТ "Промінвестбанк" на користь відповідача сплаченої Позичальником комісії за управління кредитом у розмірі 4361 грн. 19 коп.

У ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

За змістом ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

При подачі до суду первісного позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами АТ "Промінвестбанк" сплачено судовий збір у розмірі 1600 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи наведені норми права, суд вважає, що із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ "Промінвестбанк" пропорційно до задоволеної частини первісних позовних вимог підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1072 грн. та із останнього на користь держави судовий збір у розмірі 1280 грн., по 640 грн. за кожну із двох заявлених відповідачем та задоволених судом зустрічних позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 12, 13, 76, 81, 89, 223, 259, 263 - 265, ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Первісний позов Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" до ОСОБА_1 про стягнення сум заборгованості за кредитними договорами задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" () заборгованість за кредитним договором № 009PIL від 21 вересня 2012 року в загальному розмірі 26616 (двадцять шість тисяч шістсот шістнадцять) грн. 40 коп., з яких 19476 грн. 21 коп. - заборгованість за кредитом, 7140 грн. 19 коп. - заборгованість за процентами.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" () заборгованість за кредитним договором № СС20120921 від 21 вересня 2012 року в загальному розмірі 16229 (шістнадцять тисяч двісті двадцять дев`ять) грн. 89 коп., з яких: 3315 грн. 91 коп. - строкова заборгованість за кредитом, 3365 грн. 30 коп. - прострочена заборгованість за кредитом, 5698 грн. 68 коп. - несплачені проценти на кредитну заборгованість, 3850 грн. - несплачені штрафи.

В іншій частині у задоволенні первісного позову відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про визнання частково недійсним кредитного договору та стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Визнати недійсним п. 3.2.2 кредитного договору № 009PIL від 21 вересня 2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" та ОСОБА_1 .

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" () на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) сплачену комісію за управління кредитом за кредитним договором № 009PIL від 21 вересня 2012 року в розмірі 4361 (чотири тисячі триста шістдесят одна) грн. 19 коп.

В іншій частині у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" () судовий збір у розмірі 1072 (одна тисяча сімдесят дві) грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" () на користь держави судовий збір у розмірі 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят) грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, які не були присутні у судовому засіданні під час ухвалення судового рішення, мають право подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Дутчак І. М.