КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/7088/19

номер провадження: 22-ц/824/7677/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника Департаменту патрульної поліції - Бабаскіна Кирила Сергійовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року у складі судді Букіної О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби у Київській області про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Департаменту патрульної поліції, Головного управління Державної казначейської служби у Київській області про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позовна заява мотивована тим, що 07 січня 2018 року у місті Харків по вул. Шевченка, 142-А водій ОСОБА_2 , перебуваючи у трудових відносинах з Департаментом патрульної поліції України, та керуючи автомобілем «Toyota Prius», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , допустив зіткнення з автомобілем «Ford Focus», номерний знак НОМЕР_2 , яким керував позивач ОСОБА_1 . Постановою Київського районного суду міста Харкова від 24 січня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні ДТП. Вказував, що згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку №21/01-19 від 06 лютого 2019 року вартість матеріальних збитків, завданих йому внаслідок ДТП становить 27 761 грн 85 коп., що підлягає стягненню з відповідача. Також зазначав, що внаслідок ДТП йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у моральних та фізичних стражданнях, пов`язаних з втратою автомобіля, який він використовував для потреб своєї сім`ї, що в свою чергу призвело до порушення особистих життєвих та соціальних зв`язків і вимагає додаткових зусиль по організації життя. Розмір заподіяної моральної шкоди позивач оцінив у сумі 10 000 грн 00 коп.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив стягнути з Департаменту патрульної поліції на свою користь матеріальні збитки у розмірі 27 761 грн 85 коп. та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн 00 коп.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 31 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 2 000 грн 00 коп.

Узадоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник Департаменту патрульної поліції - Бабаскін К.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення судом норм матеріального права та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди і його перенесених моральних стражданнях. Вказує, що відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпілій особі моральна шкода відшкодовується лише у випадку, якщо такої шкоди завдано ушкодженням здоров`я, проте, позивач не зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП. Також суд першої інстанції не керувався ступенем доведеності спричинених моральних страждань та відповідністю розміру компенсації заподіяним стражданням.

Позивач ОСОБА_1 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 37 671 грн 85 коп., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводів в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок ДТП, апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 07 січня 2018 року у місті Харків по вул. Шевченка, 142-А, водій ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Toyota Prius», д.н.з. НОМЕР_1 , під час виконання поворот ліворуч не надав дорогу автомобілю «Ford Focus», номерний знак НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 та рухався в зустрічному напрямку, внаслідок чого допустив з ним зіткнення. У зв`язку з ДТП автомобілі зазнали механічних пошкоджень.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Постановою Київського районного суду міста Харкова від 24 січня 2018 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.9).

Тому вказані обставини не підлягають доказуванню в силу положень ч.6 ст. 82 ЦПК України.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.

Речове право на чуже майно, як і право власності, носить абсолютний характер. Суб`єкт речового права на чуже майно вступає у відносини з усіма іншими суб`єктами, хто його оточує.

Таким чином, абсолютний характер речового права проявляється в тому, що порушником речового права на чуже майно може бути будь-яка особа із числа тих, з ким він вступає у відносини.

Відповідно до ст.396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Судом першої інстанції встановлено, що автомобіль «Ford Focus», номерний знак НОМЕР_2 , належить на праві власності громадянину Литовської Республіки ОСОБА_3 , який надав право володіння, користування та розпорядження ОСОБА_1 згідно довіреності від 27 вересня 2017 року (а.с.38-39).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач ОСОБА_1 має речове право вимоги про відшкодування шкоди у зв`язку з пошкодженням автомобіля «Ford Focus», номерний знак НОМЕР_2 .

Згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове майно, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

У пункті 4 (абз.2,3) постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснює експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, повного господарського віддання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальність за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т. ін.).

Встановлено, що на час скоєння ДТП водій автомобіля «Toyota Prius», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з Департаментом патрульної поліції України та безпосередньо виконував свої службові обов`язки, що підтверджується листом Управління патрульної поліції в Харківській області Департаменту патрульної поліції від 19 лютого 2019 року №101аз/41/14/01-2019 та витягом з наказу від 27 лютого 2017 року №69 о/с (а.с. 40-41).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Департамент патрульної поліції, як юридична особа, працівником якої під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків була заподіяна шкода потерпілому ОСОБА_1 , є відповідальною особою за заподіяну позивачу шкоду.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п.3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.4 ст.23 ЦК України).

Статтею 1167 ЦК України встановлено загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, відповідно до частини першої якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначав, що внаслідок ДТП йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у моральних та фізичних стражданнях, пов`язаних з втратою автомобіля, який він використовував для потреб своєї сім`ї, що в свою чергу призвело до порушення особистих життєвих та соціальних зв`язків і вимагає додаткових зусиль по організації життя. Також вказував, що вінє тимчасово переміщеною особою з АРК, і через це, відсутність автомобіля ще більше ускладнює соціальну організацію його життя.

Установивши, що внаслідок ДТП, що сталася з вини ОСОБА_2 , який перебував у трудових відносинах з Департаментом патрульної поліції України, було пошкоджено автомобіль «Ford Focus», номерний знак НОМЕР_2 , який належить на праві володіння, користування та розпорядження ОСОБА_1 , суд першої інстанції відповідно до вимог п.3 ч.2 ст.23 ЦК України дійшов обгрунтованого висновку про те, що внаслідок ДТП позивачу спричинена моральна шкода, як полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з пошкодженням автомобіля та, виходячи із засад розумності і справедливості, правильно визначив її розмір у сумі 2 000 грн 00 коп.

Тому посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди і його перенесених моральних стражданнях, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» потерпілій особі моральна шкода відшкодовується лише у випадку, якщо такої шкоди заподіяно ушкодженням здоров`я, проте позивач не зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, не приймаються судом до уваги, оскільки зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду, яку він зазнав у зв`язку з пошкодженням його майна на підставі вимог ст.ст.23, 1167 ЦК України, а не у зв`язку з ушкодженням здоров`я під час ДТП на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Департаменту патрульної поліції - Бабаскіна Кирила Сергійовича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києвавід 31 січня 2020 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді :