Провадження № 2/470/1/20
Справа № 470/806/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року смт. Березнегувате

Березнегуватський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Лусти С.А.,

за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідача Бобка В.А., секретаря судового засідання Дячук А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Березнегувате в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі фермерського господарства «Агро-Ліга» від 05 грудня 2013 року недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з позовом до відповідача про визнання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі фермерського господарства «Агро-Ліга» недійсним.

В позові зазначив, що 25 січня 2007 року став засновником та головою фермерського господарства «Агро-Ліга». В зв`язку з незадовільним станом здоров`я, наявністю великої кількості боргових зобов`язань та відсутністю грошових коштів, у грудні 2013 року змушений був продати відповідачу вказане фермерське господарство на вкрай невигідних умовах за 1000 грн. Враховуючи, що вказаний договір укладений з порушенням норм діючого законодавства України, зокрема ст.233 ЦК України, просив визнати його недійсним та стягнути з відповідача витрати на оплату судового збору.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, пояснив, що в 2007 році заснував фермерське господарство «Агро-Ліга», взяв в оренду у громадян Березнегуватського району земельні ділянки та став займатися вирощуванням сільськогосподарських культур. Через постійні неврожаї та брак коштів, став брати у громадян позики під відсотки, в зв`язку з чим виникли борги близько 1 мільйона гривень. У 2013 році потрапив до лікарні з гіпертонічним кризом та більше самостійно обробляти землю не зміг за станом здоров`я. Того ж року домовився зі ОСОБА_4 про продаж відповідачу фермерського господарства взамін на погашення всіх його боргів, однак письмового договору не уклав. На час укладення договору у фермерського господарства ніякого майна не було, залишалося лише право оренди на майже 300 гектарів землі до 2020 року. За продаж господарства в день укладення угоди отримав від відповідача 1000 грн., потім протягом року ще близько 800000 грн., які віддавав кредиторам на погашення боргів за позиками. Кошти отримував через касу фермерського господарства відповідача. Залишок боргів 200000 грн. відповідач сплачувати відмовився, оскільки вважав, що фермерське господарство того не варте. Дійсної вартості господарства він не знає, оскільки аудиту не проводив. Вважав, що уклав з відповідачем угоду на невигідних для себе умовах, а тому вона повинна бути визнана недійсною. Також на адресу суду позивач направив відповідь на відзив відповідача, у якому також зазначив, що уклав угоду під впливом тяжких обставин та на невигідних для себе умовах.

Представник позивача в судовому засіданні також підтримала позовні вимоги позивача, вказала, що він уклав договір купівлі-продажу фермерського господарства, оскільки мав незадовільний стан здоров`я та великі борги, а також на невигідних умовах, оскільки відповідач його боргів перед кредиторами не погасив. Вважала, що вартість такого господарства складає 3-5 мільйонів гривень, однак доказів тому не надала.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача, пояснив, що позивач добровільно уклав договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі фермерського господарства та отримав за це від відповідача більше мільйона гривень. На час продажу господарство не мало будь-якого майна та було обтяжене порукою за договорами позики позивача на суми близько 1 мільйона гривень. Доказів того, що вказане господарство коштує більше, ніж позивач отримав, ні він, ні його представник протягом судового розгляду не надали. Вказав, що незадовільний стан здоров`я позивача не може вважатися тяжкою обставиною, у розумінні ст.233 ЦК України, оскільки позивач хворіє з 1981 року, продовжує хворіти до даного часу, однак це не завадило йому створити господарство та займатися господарською діяльністю. Також на адресу суду представник відповідача направив відзив на позовну заяву, в якому вважав вимоги позивача безпідставними через недоведеність тяжких обставин та вкрай невигідних умов при укладанні спірного договору.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши докази у справі, суд дійшов наступного.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з положеннями ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, зокрема, дво- або багатостороннім правочином (договором) є погоджена дія двох або більше сторін.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилами ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 2 ст.656 вказаного Кодексу передбачає, що предметом договору купівлі-продажу можуть бути і майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Виходячи зі змісту статей 203,655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди про всі його істотні умови.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. При цьому тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин. Обставина, яка вплинула на особу, має бути наявною саме в момент вчинення правочину.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів ст.233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

З матеріалів справи вбачається, 05 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі фермерського господарства «Агро-Ліга», за яким відповідач набув право на 100% частки у статутному капіталі вказаного господарства, за ціною 1000,00 грн., які позивач отримав у день укладення договору (а.с.6-7,140 т.1).

Відповідно до пунктів 1.6 та 4.1 Статуту вказаного фермерського господарства, його головою та єдиним власником є позивач ОСОБА_1 , а розмір статутного капіталу складає 1000,00 грн. (а.с.143-147 т.1).

На час укладення вказаного договору купівлі-продажу, позивач мав прострочені зобов`язання за позикою перед громадянами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , в розмірі 692470,00 грн. та 36000 доларів США, про що свідчать копії відповідних розписок (а.с.26-31 т.1).

Також з виписки стаціонарного хворого кардіологічного центру Миколаївської обласної лікарні № 2443/457 вбачається, що позивач хворів на гіпертонічну хворобу ІІ ступеню, з ураженням серця і нирок, тяжке злоякісне кризове плинення, ускладнений затягнувшийся криз, дисциркуляторну енцефалопатію ІІ ступеню, змішаний генез, зниження когнітивних функцій, в зв`язку з чим з 18 лютого до 05 березня 2013 року проходив стаціонарне лікування (а.с.19 т.1).

З огляду на викладене суд доходить висновку, що вказані обставини могли бути тяжкими, в розумінні вимог ст.233 ЦК України, та могли вплинути на продаж позивачем фермерського господарства з метою розрахунку з кредиторами та належного лікування.

Однак, за приписами ст.233 ЦК України, однією з умовою, яка необхідна для визнання правочину недійсним, є його вчинення на вкрай невигідних умовах.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що позивач в рахунок оплати за частку в статутному капіталі фермерського господарства «Агро-Ліга», отримав від відповідача 1044100,00 грн. та 23 тони соняшнику, які витратив на погашення заборгованості за позиками перед громадянами ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Про вказані обставини свідчать копії видаткових касових ордерів з підписом позивача за грудень 2013 - жовтень 2014 року та копії розписок вказаних громадян про розрахунок (а.с.41-72 т.2).

Також факт отримання вказаних грошових коштів від відповідача підтвердив у судовому засіданні сам позивач та свідок ОСОБА_22 , яка працює головним бухгалтером фермерського господарства «Орбіта» та за вказівкою голови господарства і відповідача безпосередньо видавала позивачеві грошові кошти.

Доводи позивача стосовно домовленості з відповідачем про погашення всіх його боргів за продаж фермерського господарства будь-якими доказами в ході судового розгляду не підтверджено, а навпаки спростовано показами свідка ОСОБА_4 , який є рідним братом та партнером відповідача, і також приймав участь у перемовинах стосовно придбання відповідачем господарства. Вказаний свідок стверджував, що між сторонами була домовленість про виплату позивачу по 300 доларів США за 1 гектар орендованої землі, які йому згодом були виплачені в гривневому еквіваленті.

Також не заслуговують на увагу доводи представника позивача про неналежність ордерів та розписок, як доказів отримання позивачем грошових коштів від відповідача через не залучення їх під час підготовчого провадження, оскільки ч.8 ст.83 ЦПК України передбачає можливість їх залучення за умови обґрунтування неможливості своєчасного їх подання, яке представником відповідача було обґрунтоване.

Частина 1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За такого, враховуючи недоведеність позивачем та його представником, що оспорюваний договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі було укладено позивачем на вкрай невигідних для нього умовах, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання вказаного договору недійсним з підстав, встановлених ст.233 ЦК України, та відмову позивачу в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі фермерського господарства «Агро-Ліга» від 05 грудня 2013 року недійсним, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через Березнегуватський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повний текст рішення не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Березнегуватським РВ УМВС України в Миколаївській області 10 січня 2002 року, зареєстрований по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Березнегуватським РВ УМВС України в Миколаївській області 24 грудня 1996 року, місце реєстрації: АДРЕСА_2 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_4 .

Повний текст рішення виготовлено 15 вересня 2020 року.

Суддя С. А. Луста