Постанова

Іменем України

02 вересня 2020 року

м. Київ

справа № 466/7465/15-ц

провадження № 61-44872св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Косаревич Оксана Олегівна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2017 року у складі судді Кавацюка В. І. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Струс Л. Б., Шандри М. М.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Косаревич О. О., про визнання договору дарування частини житлового будинку недійсним та скасування державної реєстрації права власності на частину житлового будинку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що вони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 . Зокрема, ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності Ѕ частина зазначеного будинку,

а ОСОБА_2 - ј частина, позначеного на плані «А-1», площею 215,3 кв. м, що розташований на земельній ділянці площею 1 200 кв. м, який складається

в цілому з восьми кімнат житловою площею 107,9 кв. м та двох кухонь.

Співвласником цього будинку також є ОСОБА_4 , яка набула право спільної часткової власності на ј частину зазначеного житлового будинку на підставі договору дарування ј частини житлового будинку, укладеного 11 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаревич О. О. за реєстровим № 1865, який зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно 10 лютого 2011 року.

Про укладення вказаного договору дарування від 11 грудня 2010 року позивачам стало відомо лише у вересні 2014 року під час розгляду Шевченківським районним судом м. Львова цивільної справи № 466/5967/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третьої особи - Брюховицької селищної ради, про зобов`язання до вчинення дій та стягнення суми.

Зі змісту договору дарування від 11 грудня 2010 року вбачається, що ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дар ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 разом із господарськими спорудами згідно з переліком. Зокрема, у цьому договорі зазначено, що до ј частини будинку належать: тамбур площею 12,2 кв. м, позначений на плані 1-1; кухня площею 14,2 кв. м, позначена на плані

1-2; житлова кімната площею 14,4 кв. м, позначена на плані 1-3; кімната площею 14,8 кв. м, позначена на плані 1-4 - всі ці приміщення першого поверху зазначеного вище будинку. А також дерев`яний сарай під літерою «Б»; дерев`яний сарай під літерою «В»; дерев`яний сарай під літерою «Г»; дерев`яний сарай під літерою «Д»; цегляна літня кухня під літерою «Е», цегляна вбиральня під літерою «П»; металевий гараж під літерою «О»; цегляна, дерев`яна баня під літерою «С»; металеві ворота з хвірткою під цифрою 4.

Вважали, що зазначений договір дарування від 11 грудня 2010 року

є незаконним та порушує їхні права, як співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки цим правочином без згоди інших співвласників фактично було здійснено виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна.

Не заперечуючи права власності відповідача ОСОБА_3 на ј частину будинку з приналежними будівлями та спорудами, позивачі вважають договір дарування недійсним, оскільки ним без виділу передано частину домоволодіння, що належить і їм. Такий договір не відповідає вимогам закону та порушує права та законні інтереси позивачів.

У зв`язку з цим, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили:

- визнати недійсним договір дарування ј частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 11 грудня 2010 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаревич О. О., зареєстрований в реєстрі за № 1865;

- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яке зареєстроване на підставі договору, укладеного 11 грудня 2010 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаревич О. О. за реєстровим № 1865.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2018 року, позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування ј частини житлового будинку АДРЕСА_1 , який був укладений 11 грудня 2010 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаревич О. О., зареєстрований

в реєстрі за № 1865.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 , яке зареєстроване на підставі договору, укладеного 11 грудня 2010 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаревич О. О. за реєстровим № 1865.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2

є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 . Зокрема, ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності Ѕ частина, а ОСОБА_2 - ј частина житлового будинку, позначеного на плані «А-1» площею 215,3 кв. м, що розташований на земельній ділянці площею 1 200 кв. м, який складається в цілому з восьми кімнат житловою площею 107,9 кв. м та двох кухонь. Іншим співвласником цього будинку є ОСОБА_4 , яка набула право спільної часткової власності на ј частину житлового будинку на підставі договору дарування від 11 грудня 2010 року. На час укладення оспорюваного договору дарування та на час розгляду справи поділ спірного будинку у встановленому законом порядку не було проведено, а також не укладалось між співвласниками жодних договорів про виділ у натурі частки

з нерухомого спільного майна або поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності. Господарські будівлі та споруди зазначеного житлового будинку є його приналежністю, який перебуває у спільній частковій власності. Виділ частки з нерухомого спільного майна або поділ нерухомого майна, що

є у спільній частковій власності, без згоди іншого співвласника є порушенням його прав та підлягає судовому захисту.

У порушення статей 358, 364, 367 ЦК України оспорюваним договором дарування частини житлового будинку фактично здійснено виділ частки одного із співвласників житлового будинку (житлових кімнат будинку та господарських будівель і споруд) без згоди інших співвласників цього будинку. Зокрема, за відсутності будь-яких договорів про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна або поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, договором дарування ОСОБА_4 фактично виділено в натурі у власність індивідуально визначені об`єкти нерухомого майна в ј частині будинку АДРЕСА_1 , до якої згідно зі змісту цього договору належать: тамбур площею 12,2 кв. м, позначений на плані 1-1; кухня площею 14,2 кв. м, позначена на плані 1-2; житлова кімната площею 14,4 кв. м, позначена на плані 1-3; кімната площею 14,8 кв. м, позначена на плані 1-4 - всі ці приміщення першого поверху зазначеного вище будинку, а також дерев`яний сарай під літерою «Б»; дерев`яний сарай під літерою «В»; дерев`яний сарай під літерою «Г»; дерев`яний сарай під літерою «Д»; цегляна літня кухня під літерою «Е», цегляна вбиральня під літерою «П»; металевий гараж під літерою «О»; цегляна, дерев`яна баня під літерою «С»; металеві ворота з хвірткою під цифрою 4. Зазначені господарські споруди є частиною будинку та ОСОБА_3 на праві приватної власності не належали.

На час укладення оспорюваного договору загальна площа житлового будинку АДРЕСА_1 становила 215,3 кв. м, однак

у договорі дарування від 11 грудня 2010 року вказано, що площа вказаного житлового будинку становить 222,0 кв. м.

У зв`язку з недійсністю оскаржуваного договору дарування від 11 грудня

2010 року підлягає скасуванню також державна реєстрація права власності ОСОБА_4 , яка проведена на підставі цього договору.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2018 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди дійшли помилкових висновків про те, що договором дарування було здійснено виділ частки у майні. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 грудня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4-5011, посвідченого державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Мельничук О. Я., спадкоємцем першого поверху спірного будинку є ОСОБА_3 . У цьому свідоцтві було зазначено, що до спадкоємця ОСОБА_3 переходить право власності на ј частину житлового будинку, що складає: тамбур площею 12,2 кв. м, позначений на плані 1-1; кухня площею 14,2 кв. м, позначена на плані 1-2; житлова кімната площею 14,4 кв. м, позначена на плані 1-3; кімната площею 14,8 кв. м, позначена на плані 1-4. У подальшому ОСОБА_3 уклала спірний договір дарування, за яким подарувала ОСОБА_4 належну їй ј частину житлового будинку. Тобто ОСОБА_3 за законом належали приміщення першого поверху, свідоцтво не визнане недійсним, а тому відсутня необхідність проводити поділ чи виділ будинку між співвласниками.

Крім того, суди не взяли до уваги те, що в інвентаризаційній справі домоволодіння міститься рішення Брюховицької селищної ради депутатів трудящих № 107 від 06 серпня 1975 року, згідно з яким узаконено самовільно добудовані житлові кімнати. Вказаним рішенням затверджений акт прийомки будинку АДРЕСА_2 в експлуатацію корисною площею 222,0 кв. м, житловою - 108,70 кв. м. Площа будинку 222,0 кв. м узаконена свідоцтвом про право власності на житловий будинок, видане ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому № 107 від 06 серпня 1975 року.

Суди неправильно встановили обставини справи, зокрема те, що приміщення під літ. О. - гараж та приміщення під літ. С - баня належали ОСОБА_3 особисто на підставі рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради № 201 від 23 червня 2009 року; не взяли до уваги, що на час укладення спірного договору дарування співвласником ј частини будинку, власником якого у даний час є ОСОБА_2 , була ОСОБА_6 , яка не заперечувала, що такий договір дарування існує. Тобто попередньому власнику

ОСОБА_6 таке свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_3 та спірний договір не заважали, а також вона не оскаржувала спірний договір, що стосується виділу частки майна у натурі.

Крім того, до участі у справі не було залучено Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»), яке вчинило реєстрацію спірного договору дарування.

У квітні 2019 року ОСОБА_2 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить оскаржені судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість судових рішень.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

13 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачеві Краснощокову Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 . Зокрема, ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності Ѕ частина, а ОСОБА_2 - ј частина житлового будинку, позначеного на плані «А-1» площею 215,3 кв. м, що розташований на земельній ділянці площею 1 200 кв. м, який складається

в цілому з восьми кімнат житловою площею 107,9 кв. м та двох кухонь.

Іншим співвласником цього будинку є ОСОБА_4 , яка набула право спільної часткової власності на ј частину житлового будинку

АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, укладеного

11 грудня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Косаревич О. О. за реєстровим № 1865, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно 10 лютого 2011 року.

Згідно цього договору дарування, укладеного між відповідачами, ОСОБА_4 прийняла у дар ј частину житлового будинку

АДРЕСА_1 разом із господарськими спорудами згідно переліку. Зокрема, в пункті 1 цього договору зазначено, що до ј частини будинку належать: тамбур площею 12,2 кв. м, позначений на плані 1-1; кухня площею 14,2 кв. м, позначена на плані 1-2; житлова кімната площею 14,4 кв. м, позначена на плані 1-3; кімната площею 14,8 кв. м, позначена на плані 1-4 - всі ці приміщення першого поверху зазначеного вище будинку. А також дерев`яний сарай під літерою «Б»; дерев`яний сарай під літерою «В»; дерев`яний сарай під літерою «Г»; дерев`яний сарай під літерою «Д»; цегляна літня кухня під літерою «Е», цегляна вбиральня під літерою «П»; металевий гараж під літерою «О»; цегляна, дерев`яна баня під літерою «С»; металеві ворота з хвірткою під цифрою 4.

На час укладення оспорюваного договору дарування та на час розгляду цієї справи поділ спірного будинку з прилеглими до нього господарськими будівлями і спорудами та земельною ділянкою у встановленому законом порядку не було проведено, а також не укладалось між співвласниками жодних договорів про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна або поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності.

Використання об`єкту спільної часткової власності здійснювалось співвласниками за домовленістю про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 , до нього належать також господарські будівлі та споруди, а саме: дерев`яні сараї, позначені на плані літерами «Б», «В», «Г», «Д»; цегляні літні кухні, позначені на плані літерами «Е», «Ж»; дерев`яні сараї, позначені на плані літерами «З», «И», «К», «Л»; дерев`яні вбиральні, позначені на плані літерами «Н», «П»; металеві гаражі, позначені на плані літерами «Р», «О»; баня з цегли та дерева, позначена на плані літерою «С»; цегляний погріб, позначений на плані літерами «Пг»; металеві ворота, позначені на плані № 2, 3; металеві ворота з хвірткою, позначені на плані № 4; огорожі

з металу та дерева, позначені на плані № 1, 5, 7, 11, 12; хвіртки з металу та дерева, позначені на плані № 6, 8, 9, 10.

Відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20 вересня 2010 року № 27376477 на час укладення оспорюваного договору загальна площа житлового будинку АДРЕСА_1 становила 215,3 кв. м.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому (стаття 718 ЦК України).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно,

і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається

у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які

ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту

є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів

є недопустимим».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 червня 2020 року в справі № 281/129/17 (провадження № 61-14661св19) зроблено висновок по застосуванню частини першої статті 203 ЦК України та вказано, що «під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер,

і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі

№ 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження

№ 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін;

(2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору

в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом;

(4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Позивачі, звернувшись з позовом до суду про визнання договору дарування недійсним, вважали, що цим договором здійснено виділ частини житлового будинку, співвласниками якого вони є, без їхньої на те згоди.

Проте установлені судами обставини свідчать, що предметом оспорюваного договору дарування від 11 грудня 2010 року є ј частка у праві спільної часткової власності на спірний житловий будинок, а не його виділена частина.

Разом з цим окремі помилкові чи недостовірні відомості у договорі про відчуження частки у праві спільної часткової власності одним з співвласників не впливають на права та інтереси інших співвласників, тому не можуть бути підставою для його недійсності, відповідно, і для скасування державної реєстрації.

За таких обставин підстави для визнання недійсним оспорюваного у цій справі договору дарування відсутні.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що судові рішення

ухвалені без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним та зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до підпункту «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, ? у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Зважаючи на відмову у задоволенні позову, понесені ОСОБА_4 судові витрати у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції в розмірі 536,00 грн та переглядом справи у суді касаційної інстанції в розмірі 974,40 грн підлягають відшкодуванню за рахунок позивачів.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Косаревич Оксана Олегівна, про визнання договору дарування частини житлового будинку недійсним та скасування державної реєстрації права власності на частину житлового будинку відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 по 755,20 грн судових витрат.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2017 року та постанова Апеляційного суду Львівської області від 11 вересня 2018 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук