ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року

м. Харків

справа № 641/7123/19

провадження № 22-ц/818/3322/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Котелевець А.В., Кругової С.С.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова, ухвалене 10 березня 2020 року в складі судді Колодяжної І.М. (повний текст рішення складений 12 березня 2020 року),

УСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право власності у спільному майні подружжя на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.02.2003 по 28.09.2009. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 , що є спільною сумісною власністю подружжя. Після зміни життєвих обставин позивач влітку 2018 року звернувся до ОСОБА_3 із пропозицією визначити порядок користування, володіння та розпорядження спільною власністю, проте в позасудовому порядку спір вирішити не вдалося.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що без позовних вимог про поділ майна подружжя обраний ОСОБА_1 спосіб захисту свого невизнаного цивільного права є неправильним та неефективним, позовні вимоги про визнання права власності на частку в спільному майні подружжя є передчасними.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Квартира є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечувала ні право ОСОБА_1 на частку у спільній власності, ні розмір цієї частки. Її заперечення стосувалися лише пропуску позивачем позовної давності. Висновок суду про неналежність обраного ОСОБА_1 способу захисту порушеного права помилковий, оскільки на підставі правильно встановлених судом першої інстанції обставин визнання за позивачем права власності на Ѕ частину Квартиру належним чином захистить його порушене право власності.

ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не надала.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ст. 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 і ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.02.2003 по 28.09.2009 (а.с. 6, 7, 28).

Шістнадцятого листопада 2004 року ОСОБА_5 набула у власність Квартиру на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу № 4172 (а.с. 5).

ОСОБА_1 звернувся до суду із дійсним позовом про визнання за ним права власності в спільному майні подружжя, посилаючись на ст. ст. 60, 61, 69, 70 Сімейного кодексу України (надалі СК України).

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Цей матеріальний зміст позовних вимог позивача проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо.

Під підставами позову розуміють обставини, якими позивач обґрунтовує свою вимогу, а також факти, що підтверджують ці обставини. Такими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто факти, які зумовлюють певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Тому до підстави позову не можуть входити обставини, які виступають доказами в справі. З ними закон не пов`язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов`язків. Вони лише підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову.

Предметом позовних вимог ОСОБА_1 є поділ майна подружжя, а вимога про порядок такого поділу у спосіб вказаний позивачем є змістом позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 16 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ч.2 цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Так, зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч.2 ст.16 ЦК України).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною першою статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки вимога ОСОБА_1 стосується лише визнання за ним права власності в порядку поділу майна подружжя без виділу в натурі, обраний ним спосіб захисту є неналежним. Визначений ОСОБА_1 спосіб захисту (визнання права власності) є загальним для всіх цивільних правовідносин, тому може застосовуватися і при розгляді сімейних спорів. Обрання позивачем такого способу захисту надає йому право в майбутньому визначити порядок користування належною йому частиною Квартири, що виходить за межі дійсного позову.

Тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до частин першої, третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України).

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_6 придбала Квартиру в період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 .

В супереч вимог ст. 12,81 ЦПК України ОСОБА_2 презумпцію права спільної сумісної власності подружжя на Квартиру не спростувала. Доказів придбання Квартири за особисті кошти суду не надала. Тому судова колегія вважає, що Квартира є спільною сумісною власністю подружжя і позов ОСОБА_1 про визнання за собою права власності на Ѕ частину Квартири підлягає задоволенню.

При цьому заява ОСОБА_2 про застосування наслідків спливу строків позовної давності (а.с. 27) задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦПК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.

В обґрунтування заяви про застосування строку позовної давності ОСОБА_2 посилалася на те, що під час розірвання шлюбу у судовому порядку у 2009 році ОСОБА_1 повідомив суд про відсутність майнового спору, що підтверджується даними заочного рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 28 вересня 2009 року (а.с. 28) та на те, що між сторонами існував спір про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, яка проживає із ОСОБА_2 у спірній квартирі. З часу існування цього спору позивач знав, що у неї у власності перебуває Квартира і його право власності на неї порушене (а.с. 27).

Заперечуючи проти застосування строку позовної давності ОСОБА_1 посилався на те, що довідався про порушення свого права на частку Квартири влітку 2018 року, коли у нього виникли проблеми зі здоров`ям та пов`язані з цим фінансові проблеми і він звернувся до колишньої дружини з пропозиціями щодо користування або продажу спільного майна (а.с. 9, 39 40).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу

Порівняння термінів «довідалася» та «могла довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Не є обґрунтованими посилання ОСОБА_2 на існування між сторонами у справі спору про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, яка проживає із нею у спірній квартирі, як доказ обізнаності позивача у порушенні його майнового права. Зі змісту рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 грудня 2010 року вбачається, що ОСОБА_3 проживає з матір`ю (а.с. 29 30). А згідно з даними довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 09.09.2019 з 11.06.2003 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 , а не у спірній Квартирі. Докази проживання дитини разом із ОСОБА_2 на час розгляду позову про усунення перешкод у спілкуванні у Квартирі відсутні.

Тому судова колегія відхиляє доводи відповідачки про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки вона не дала суду належних та допустимих доказів існування у неї заперечень щодо права позивача на Квартиру до часу звернення його до суду.

Відповідно до ст. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 при подачі позовної заяви сплатив 1402 грн 60 коп. (а.с. 2), при подачі апеляційної скарги 2104 грн 50 коп. (а.с. 78). З огляду на обґрунтованість апеляційної скарги позивача, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути 3507 грн 10 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст. 367,368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 388-392 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 березня 2020 року скасувати, ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3507 (три тисячі п`ятсот сім) гривень 10 (десять) копійок судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 31 серпня 2020 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді А.В.Котелевець

С.С. Кругова