Провадження № 22-ц/801/300/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Якименко М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 рокуСправа № 127/32513/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Шемети Т.М.,

розглянувши в спрощеному провадженні без повідомлення учасників судового розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2019 року постановлену суддею Вінницького міського суду Вінницької області Король О.П.,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 році ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та відпускних, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з ФОП ОСОБА_2 ..

Заява мотивована тим, що згідно наказу №2-к від 14.09.2016 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду начальника виробництва по виготовленню кованих виробів у ФОП ОСОБА_2 . Однак, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати він звільнився за угодою сторін(наказ №13-к від 24.09.2017). При звільненні йому видали трудову книжку, а розрахунок по заробітній платі проведений не був.

З огляду на вищевикладене, заявник просив видати судовий наказ про стягнення з ФОП ОСОБА_2 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 16 637,00 грн. та середній заробіток в розмірі 432 562,00 грн..

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2019 року у видачі судового наказу відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалу скасувати та ухвалити рішення, яким задовольнити його вимоги.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37 - 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам ухвала суду відповідає.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу, суд першої інстанції вій висновок мотивував тим, що із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 2 статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Частиною 2 ст. 161 ЦПК України зазначено, що особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

За змістом п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» роз`яснено, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати, судовий наказ може бути видано не лише на суму заборгованості із заробітної плати, а й на суму компенсації за порушення строків її виплати, оскільки вона входить до структури заробітної плати. До заяви має бути додано докази перебування заявника у трудових відносинах із боржником, а підтвердженням суми, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати, зокрема довідка бухгалтерії боржника, розрахунковий лист чи копія платіжної відомості тощо. Не допускається розгляд вимог про стягнення заробітної плати у разі наявності спору щодо розміру заборгованості чи права на її отримання.

Судом встановлено, що Наказом №2-к від 14.09.2016 ОСОБА_1 прийнятий на посаду начальника виробництва та Наказом №13-к від 24.09.2017 звільнений за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 24).

Обґрунтовуючи вимоги заяви ОСОБА_1 ставить питання про видачу судового наказу про стягнення з ФОП ОСОБА_2 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 16 637,00 грн. та середній заробіток в розмірі 432 562,00 грн..

В підтвердження вимог до своєї заяви ОСОБА_1 надав розрахунок заборгованості ФОП ОСОБА_2 за період затримки після звільнення заявника з 25.09.2017 по 26.12.2019, в якому проведений розрахунок та нарахована сума безпосередньо самим заявником.

Однак даний розрахунок не містить печатки підприємства, та не може вважатися бухгалтерським документом, що підтверджує розмір нарахованої та невиплаченої заробітної плати, а також його зміст та не дає підстав вважати, що роботодавець визнає, що саме з його вини розрахунок з ОСОБА_1 при звільненні не був проведений.

Крім того заявник надав листування в додатку-месенджері Viber з роботодавцем, який, як вірно зазначив суд не є письмовим доказом для вирішення вимог заяви у наказному провадженні.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 до заяви про видачу судового наказу додав достовірні та достатні документи, що цілком підтверджують вимоги заявника.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 до заяви про видачу судового наказу не додані докази на підтвердження його вимог, а надані до заяви додатки не підтверджують наявність заборгованості.

Тому доводи апеляційної скарги що розрахунок є достатнім доказом, який підтверджує безспірність вимог заявника, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування постановленої ухвали.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвала постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 січня 2020 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

Т.М. Шемета