ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2020 року

м. Харків

справа № 638/13593/18

провадження № 22-ц/818/3801/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого судді Хорошевського О.М.

суддів колегії Бурлака І.В., Яцини В.Б.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

у розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні суду в місті Харкові

цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 травня 2019 року, постановлене суддею Грищенко І.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

УСТАНОВИВ:

У вересня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, який уточнила і просила розірвати шлюб, укладений з ОСОБА_2 .

В обґрунтування посилалася на те, що з 10.08.2013 р. вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі, у них народилося двоє дітей , шлюбні відносини між ними фактично припинені, шлюб розпався через несумісність характерів і поглядів на життя, вони з чоловіком зовсім різні люди, втратили почуття любові один до одного, подальше збереження шлюбу неможливе, оскільки у них відсутнє порозуміння, мають різні погляди на життєво важливі питання і сімейне життя.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 24 березня 2019 року позов задоволений. Шлюб, зареєстрований 10 серпня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис за № 1153 розірвано. Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що між сторонами відсутнє спільне господарство, шлюбні відносини припинені, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та порушує її права.

ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Посилається на неповне з`ясування судом обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Суд розглянув справу про розірвання шлюбу між подружжям у якого двоє малолітніх дітей, ціла низка спорів майнового та немайнового характеру розглянуто без участі сторін по справі, що не відповідає завданням та засадам цивільного судочинства.

Також, відповідач зазначає, що не був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, судом не подано запиту до відповідного органу реєстрації місця перебування та реєстрації відповідача.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Частинами 1, 3статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши письмові пояснення відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, зареєстрованому 10 серпня 2013 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №1153.

В шлюбі у подружжя народились сини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8) та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9), що підтверджується свідоцтвом про народження.

Розриваючи шлюб, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки зберегти сім`ю неможливо, подружжя проживає окремо, подальше спільне життя суперечить їхнім інтересам, подружніх стосунків не підтримують.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного.

Відповідно до статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частиною п`ятою статті 55СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями частин третьої та четвертої статті 56СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно зі статтями 110,112СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

У пунктах 10, 11постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11від 21грудня 2007року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Позивачка наполягає на розірванні шлюбу, зазначаючи, що примирення між сторонами та збереження сім`ї не можливе, сім`я розпалась, позивач її постійно принижує застосовуючи психологічні тортури (а.с.27).

Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на не направлення судом першої інстанції запиту про його місце реєстрації спростовується матеріалами справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне його повідомлення про час та місце розгляду справи оскільки позивачка невірно зазначила його місце проживання, також спростовується матеріалами справи оскільки на а.с.48,56,65,68 містяться повістки особисто отримані відповідачем, тому доводи про неналежне повідомлення судова колегія відхиляє.

Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі Конвенція), який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.

Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору.

Під час перегляду судового рішення колегією суддів встановлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейні стосунки. Відповідачем не наведено будь-яких переконливих доводів того, що сторони вчиняють дії, направлені на збереження сім`ї та що вони і на цей час підтримують шлюбні відносини. Також судова колегія звертає увагу на те, що з позовом позивачка звернулась 18.09.2018 року і з цього часу пройшло два роки і стосунки між сторонами не відновились.

Щодо доводів відповідача про те, що у подружжя ціла низка спорів майнового та немайнового характеру, судова колегія звертає увагу про можливість вирішення цього питання в судовому порядку.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно встановив, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам ОСОБА_1 та враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення , а рішення суду - залишенню без змін.

Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375,381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.М.Хорошевський

Судді І.В.Бурлака

В.Б.Яцина

Повний текст постанови складений 11 вересня 2020 року.