судді Великої Палати Верховного Суду Ситнік О. М. на постанову Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19)
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області (далі - ГУНП в Чернівецькій області) про зняття арешту з майна
за касаційною скаргою ОСОБА_1 , якого представляє ОСОБА_2 , на ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 березня 2019 року у складі судді Чебан В. М. та постанову Чернівецького апеляційного суду від 24 квітня 2019 року у складі колегії суддів Яремка В. В., Кулянди І. Ю., Одинака О. О.
15 березня 2019 року Шевченківський районний суд міста Чернівці постановив ухвалу, якою відмовив у відкритті провадження у справі.
Суд першої інстанції керувався тим, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а вимоги позивача необхідно розглядати в межах кримінального судочинства, оскільки відповідний арешт на майно був накладений у межах кримінального провадження під час досудового слідства на підставі положень Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України 2012 року).
24 квітня 2019 року постановою Чернівецького апеляційного суду апеляційну скаргу представника позивача залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, що спір підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства, оскільки арешт на спірне майно - автомобіль накладено в межах кримінального провадження. Крім того, апеляційний суд указав, що зазначений автомобіль визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, а повернення речових доказів, долучених до матеріалів кримінального провадження, здійснюється у порядку, встановленому КПК України.
30 червня 2020 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 , якого представляє ОСОБА_2 , залишила без задоволення. Ухвалу Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 березня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 24 квітня 2019 року залишила без змін.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що на слідчого суддю покладена функція судового контролю за дотриманням прав і свобод осіб у кримінальному провадженні, зокрема, під час досудового розслідування (пункт 18 частини першої статті 3 КПК України 2012 року), і він наділений повноваженнями накладати арешт на майно та його скасовувати (статті 173 і 174 цього Кодексу). Крім того, у КПК України 2012 року немає заборони ініціювати перед слідчим суддею, коли кримінальне провадження вже закрив слідчий, питання про скасування арешту на майно, накладеного під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді на підставі приписів цього Кодексу.
З огляду на вказане, беручи до уваги відсутність у слідчого повноважень при закритті кримінального провадження самостійно скасувати арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді, Велика Палата Верховного Суду вважала, що для гарантування прав і свобод осіб, на майно яких ухвалою слідчого судді за КПК України 2012 року накладений арешт у кримінальному провадженні, саме слідчий суддя, здійснюючи судовий контроль, повноважний за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна в порядку, передбаченому частиною другою статті 174 цього Кодексу, вирішити питання про скасування такого арешту після закриття слідчим кримінального провадження.
Таким чином, у разі якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України 2012 року, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право на майно, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, яке закрив своєю постановою слідчий, має право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту в порядку кримінального судочинства. Такий порядок захисту права на майно є ефективним, оскільки забезпечить відновлення права власника або іншого володільця майна, на яке був накладений арешт слідчим суддею у кримінальному провадженні.
Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що питання про зняття такого арешту необхідно розглядати за правилами кримінального судочинства, оскільки арешт на транспортний засіб накладено в кримінальному провадженні за правилами КПК України 2012 року.
Стосовно доводу касаційної скарги про те, що питання про скасування арешту майна слідчий суддя уже вирішував за правилами кримінального судочинства та відмовив у задоволенні відповідного клопотання позивача, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що позивач не позбавлений права звернутися до слідчого судді з новим клопотанням про скасування арешту майна, обґрунтувавши його, зокрема, висновками, сформульованими у цій постанові.
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на її висновки, сформульовані в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц за позовом фізичної особи до Головного управління Національної поліції в Київській області та Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК України 1960 року) та не знятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого від 24 грудня 2010 року:
- КПК України 1960 року, як і чинний КПК України, не передбачають застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у закритій кримінальній справі;
- справу про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року та не знятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого від 24 грудня 2010 року, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Вирішення порушеного позивачем питання про звільнення майна з-під арешту в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину. Для такого відновлення необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування позивача. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного позивачем питання є недопустимим з погляду досягнення мети захисту його прав та законних інтересів;
- скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.
Отже, у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц Велика Палата Верховного Суду сформулювала загальний висновок щодо неможливості вирішення за правилами кримінального судочинства питання про звільнення майна з-під арешту після закриття кримінального провадження постановою органу досудового розслідування.
Разом з тим ураховуючи сформульований у цій постанові висновок про необхідність вирішення за правилами кримінального судочинства питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, з метою встановлення чіткого критерію визначення юрисдикції суду Велика Палата Верховного Суду відступила від свого ж висновку, сформульованого в пункті 49 постанови від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц, у частині того, що питання про скасування арешту майна, накладеного за КПК України 2012 року, після закриття слідчим кримінального провадження слід вирішувати за правилами цивільного судочинства.
Велика Палата Верховного Суду вважала, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.
У цій частині з висновком Великої Палати Верховного Суду не погоджуюся та відповідно до статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
У справі, що розглядається, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив зняти арешт з майна - належного йому на праві власності автомобіля, який накладено 14 лютого 2017 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Чернівці в межах кримінального провадження. Зазначив, що 26 листопада 2018 року постановою слідчого Шевченківського відділення поліції Чернівецького відділу поліції ГУНП в Чернівецькій області зазначене кримінальне провадження закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення.
Оскільки досудове розслідування розпочато та спірні правовідносини виникли за процедурою, визначеною кримінальним процесуальним законом, тобто за КПК України 2012 року у відповідній редакції, у якому законодавець чітко врегулював порядок вирішення питання про зняття арешту з майна, то і питання юрисдикції має вирішуватись відповідно до вимог цього Кодексу.
При розгляді вказаного спору норми КПК України 1960 року застосуванню не підлягають, а відтак і суд не наділений повноваженнями роз`яснювати порядок застосування норм за цим Кодексом.
Проте Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цієї справи застосувала норми КПК України 1960 року, зробивши висновок, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, слід розглядати за правилами цивільного судочинства.
Вважаю неможливим застосування КПК України 1960 року та посилання на його норми при розгляді цієї справи з огляду на таке.
Відповідно до частини четвертої статті 404 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
З приписів указаної норми вбачається, що для відступу від висновку, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати, обов`язковими умовами є наявність подібних правовідносин у різних справах та застосування однієї і тієї ж норми права, однак відмінно від того, як вважає необхідним застосувати таку норму права касаційний суд.
Тобто різними касаційними судами має бути застосована одна і та ж сама норма права, викладена в одному нормативному акті.
У цьому випадку, розглядаючи справу, у якій спірні правовідносини виникли під час дії КПК України 2012 року, Велика Палата Верховного Суду водночас зазначила про порядок вирішення питання про звільнення майна з-під арешту у справі, у якій спірні правовідносини виникли за дії КПК України 1960 року, тобто застосувавши інший процесуальний кодекс, що не було предметом розгляду у вказаній справі.
Вважаю, що кожне з проваджень у зазначених справах є самостійним і при розгляді конкретної справи необхідно застосовувати виключно ті норми процесуального закону (у цьому випадку - КПК України 2012 року) і в тій редакції, які регулюють саме спірні правовідносини.
Ураховуючи, що на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини четвертої статті 404 ЦПК України передана конкретна справа, до правовідносин у якій підлягають застосуванню конкретні норми права, то при розгляді цієї справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції має застосовувати лише норми права щодо цієї справи.
Узагальнені висновки щодо застосування норм права суд касаційної інстанції може зробити лише і виключно в контексті конкретної справи, а не щодо інших справ з іншими провадженнями і застосуванням іншого нормативного акта.
За таких обставин вважаю, що в цьому випадку відсутні підстави для роз`яснення порядку розгляду спорів про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року.
Суддя О. М. Ситнік