ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 653/1988/19 Головуючий в І інстанції: Крапівіна О.П.
Номер провадження: №22-ц/819/947/20 Доповідач: Майданік В.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Майданіка В.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Литвиненко В.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни, діючої від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 05 березня 2020 року, у складі судді Крапівіної О.П., у справі за позовом Кіріченка Віталія Михайловича, діючого від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

13 червня 2019 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідачана користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 09.10.2008 року у розмірі 120675,82грн, яка складається з:

--- 6597,19грн заборгованість за кредитом;

--- 114078,63грн заборгованість по процентах за користування кредитом з 09.10.2008р по 31.03.2018р, а також судові витрати в розмірі 1921,00грн.

Позов обґрунтований наступним.

Відповідно до укладеного договору №б/н від 09.10.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 6600,00грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складають Договір між сторонами.

Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.п.3.2, 3.3. Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за ініціативою банку.

Пунктом 5.3. договору передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору.

Умови договору передбачають сплату процентів.

На порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 30.04.2019 року виникла заборгованість у розмірі 287848,10грн, яка складається з:

--- 6597,19грн заборгованість за кредитом;

--- 276750,91грн заборгованість по процентах за користування кредитом,

--- 4500,00грн заборгованість за пенею та комісією.

Законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. А кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом.

Отже, з урахуванням вказаного, того, що позичальник ухиляється від виконання обов`язків за договором, просить стягнути заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 120675,82грн, яка складається з:

--- 6597,19грн заборгованість за кредитом;

--- 114078,63грн заборгованість по процентах за користування кредитом з 09.10.2008р по 31.03.2018р, а також судові витрати в розмірі 1921,00грн.

При цьому просив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

У своєму відзиві на позовну заяву, викладеному у формі заяви від 15.11.2019 року, відповідач зазначив, що він не погоджується із сумою боргу, вказав, що брав 6000,00грн у 2006 році.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 05 березня 2020 року позов було задоволено частково. Суд вирішив:

--- стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНПП НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь позивача заборгованість в сумі 6597,19грн;

--- в іншій частині позову відмовити;

--- стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, в сумі 1921,00грн.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати зазначене рішення в частині відмови у стягненні заборгованості за відсотками й ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині в повному обсязі, в іншій частині (стягнення тіла кредиту) рішення суду залишити без змін. При цьому послалася на неповне з`ясування обставин справи та порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права.

Зокрема, зазначила, що судом першої інстанції не було враховано того, що узгодження сплати позичальником процентів за користування кредитом в розмірі 3,0% на місяць підтверджується матеріалами справи, зокрема підписаними відповідачем Заявою-анкетою та довідкою про умови кредитування. При цьому послалася на наявні правові висновки Верховного Суду, висловлені у постановах від 23.12.2019 року (справа № 572/1169/17), 04.12.2019 року (справа №750/6058/17), від 19.09.2019 року (справа №127/7543/17), від 12.02.2020 року (справа № 382/327,18), відповідно до яких наявність узгодженого між сторонами базового розміру процентної ставки є підставою для задоволення вимог про стягнення заборгованості по процентах.

При цьому, з огляду на наявність вказаної довідки, послалась на відсутність підстав для застосування правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, оскільки вона не стосується даних правовідносин та постановлена у справі з іншими обставинами. Зазначила, що відповідач договір не оспорював.

Також, пославшись на положення ст.ст.1048 і 1054 ЦК України, зазначила, що судом не враховано того, що кредитний договір є двостороннім та оплатним, де оплатою за користування кредитом є сплата відсотків.

Отже, рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення 114078,63грн заборгованості по процентах за користування кредитом з 09.10.2008р по 31.03.2018р і не оскаржується в частині задоволення позовної вимоги про стягнення 6597,19грн заборгованості за кредитом (тіла кредиту).

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне.

Відповідно до витягу зі Статуту банку, погодженого НБУ 11.06.2018 року, позивач є правонаступником Публічного акціонерного товариства КБ "ПриватБанк", яке в свою чергу є правонаступником ЗАТ КБ "ПриватБанк" (а.с.22-23).

Відповідач ОСОБА_1 подав 09.10.2008 року Заяву (а.с.8).

В ній вказані детальні дані про відповідача, які важко прочитати, а потім дуже дрібним шрифтом наявний запис, який дуже важко прочитати, у тому, що можна прочитати за допомогою технічного засобу, зазначено про наступне: позичальник погоджується з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг; що він (позичальник) ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання послуги і Тарифами.

У розділі заяви "Банковские услуги" не вбачається конкретно обрана кредитна карта. Строк дії картки 05/10. Також вказаний кредитний ліміт 1500грн, а також базова процентна ставка по кредиту в розмірі 3,0% на місяць із розрахунку 360 днів у році. Крім того, зазначено, що строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії платіжної картки і що погашення заборгованості може здійснюватися шляхом внесення коштів на картку так і списанням банком коштів з платіжної картки № (номер не зазначено).

Вказана заява не містить відомостей щодо відповідальності за порушення зобов`язань.

Крім того, наявна підписана відповідачем Довідка від 09.10.2008 року про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду". У нійзазначено, зокрема, про наступне: положення про процентну ставку 3,0% на місяць, обов`язки щодо щомісячного платежу (7% від заборгованості, але не менше 50грн) (а.с.9).

Також позивачем надано Умови та Правила надання банківських послуг (а.с.10-15).

Зазначені Умови та Правила підпису позичальника (відповідача) не містять.

Відповідно до розрахунку заборгованості за вказаним договором №б/н від 09.10.2008 року станом на 30.04.2019 року виникла заборгованість у розмірі 287848,10грн, яка складається з:

--- 6597,19грн заборгованість за кредитом;

--- 276750,91грн заборгованість по процентах за користування кредитом,

--- 4500,00грн заборгованість за комісією.

Заборгованість до стягнення:

--- 6597,19грн заборгованість за кредитом;

--- 114078,63грн заборгованість по процентах за користування кредитом з 09.10.2008р по 31.03.2018р;

--- разом до стягнення 120675,82грн (а.с.5-7).

Згідно вказаного розрахунку банком встановлено таку процентну ставку: з 09.10.2008 року 36,0% (3,0% на місяць); з 01.01.2013 року 30% (2,5% на місяць); з 01.09.2014 року 34,80% (2,9% на місяць); з 01.04.2015 року 43,2% (3,6% на місяць).

Відповідно до ч.8 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи вказані положення закону, нероз`яснення судом першої інстанції позивачу його відповідних прав щодо залучення нових доказів, відсутність заперечень з боку відповідача проти залучення нових доказів, враховуючи, що залучення їх жодним чином не порушує прав відповідача, апеляційний суд вважає поважною причину неподання скаржником у встановлений строк докази, у зв`язку з чим ухвалив прийняти їх на стадії апеляційного перегляду справи.

Таким чином, при апеляційному розгляді до матеріалів справи були долучені: виписка по картрахунках, довідка про видані картки, довідка про зміну кредитного ліміту та Статут позивача.

Відповідно до довідки, наданої позивачем, відповідачу за кредитним договором № б/н було видано наступні кредитні картки: № НОМЕР_2 з датою відкриття 09.10.2008р та терміном дії до 05/10; № НОМЕР_3 з датою відкриття 14.07.2010р та терміном дії до 01/14; № НОМЕР_4 з датою відкриття 13.03.2013р та терміном дії до 09/16 (а.с.49).

Також позивачем надано банківську виписку за період з 01.01.1999 року по 03.05.2020 року (за вказаними картками), яка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012р №578/5, згідно якого до таких первинних документів віднесені, зокрема виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок, повідомлення банків, касові й банківські документи (а.с.50-55).

Згідно вказаної виписки: кредитний ліміт 0,00, всього приходу 29605,50грн, всього витрат 607984,19грн, баланс на кінець періоду - 578378,69грн. До 2017 року відповідач користувався кредитною карткою, зокрема наявні операції із зняття готівкових у відділенні, поповнення готівковими карти у терміналі. Так наявна операція з поповнення карти готівковими коштами 28.04.2017 року в розмірі 50,00грн.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування первісно кредитний ліміт був встановлений в розмірі 1500,00грн. У подальшому Банк змінював кредитний ліміт: до 1700,00грн з 24.02.2011 року, до 2000,00грн з 15.10.2012 року, до 3000,00грн з 11.11.2012 року, до 3300,00грн з 05.03.2013 року, до 6600,00грн з 06.04.2013 року, 0,00грн з 14.01.2020 року (а.с.48).

В ході розгляду справи відповідачем жодних клопотань про застосування позовної давності заявлено не було.

Задовольняючи частково позовні вимоги, стягуючи тіло кредиту в розмірі 6597,19грн та відмовляючи в задоволенні решти вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в заяві позичальника не міститься положень про процентну ставку, виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач як на підставу для стягнення процентів та пені й штрафу, відповідачем не підписані, що їх не можна вважати складовою кредитного договору.

Проте з таким висновком суду повністю погодитися не можна.

У справі встановлено і це підтверджується розрахунком заборгованості та випискою банку, що відповідачу (позичальнику) було відкрито картковий рахунок та видано кредитні картки: № НОМЕР_2 з датою відкриття 09.10.2008р та терміном дії до 05/10; № НОМЕР_3 з датою відкриття 14.07.2010р та терміном дії до 01/14; № НОМЕР_4 з датою відкриття 13.03.2013р та терміном дії до 09/16.

Первісно кредитний ліміт був встановлений в розмірі 1500,00грн. У подальшому Банк неодноразово змінював кредитний ліміт: до 1700,00грн з 24.02.2011 року, до 2000,00грн з 15.10.2012 року, до 3000,00грн з 11.11.2012 року, до 3300,00грн з 05.03.2013 року, до 6600,00грн з 06.04.2013 року, 0,00грн з 14.01.2020 року.

Відповідач, погашаючи заборгованість за кредитом, тим самим прийняв умови договору та погодився з ними. Із виписки, яка є первинними документом, вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором. Заява позичальника містить відомості про кредитний ліміт 1500,00грн, а також про базову процентну ставку по кредиту в розмірі 3,0% на місяць на остаток заборгованості. Крім того, відповідач (позичальник) підписав довідку від 09.10.2008 року про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", яка містить положення про обов`язки щодо щомісячного платежу (7% від заборгованості).

Відповідачем вказані обставини не заперечуються.

Щодо кредитного договору, укладеного між сторонами, слід зазначити таке.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду, вважаючи за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, зробила такий нижчезазначений висновок щодо застосування відповідних норм права у правовідносинах, за яких кредитний договір укладено шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації:

--- надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору;

--- на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить обов`язок сплати процентів за користування кредитом (якщо таке положення відсутнє в заяві), не містить відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань;

--- у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України.

У ч.ч.1-3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів".

Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-XII споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору;

--- враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Як зазначено, у заяві позичальника процентна ставка зазначена.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на заяву позичальника, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, з урахуванням вказаного висновку Верховного Суду, на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, враховуючи обставини справи, невизнання відповідачем позову у відповідній частині та недоведення позивачем що саме вказані Умови та Правила надання банківських послуг підписані та визнані відповідачем, можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, які відповідачем не підписані, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту.

Аналогічними є й висновки Верховного Суду у постановах від 23.10.2019 року у справі № 136/695/17 та від 06.11.2019 року у справі № 755/1927/16-ц, ухвалених у тотожних справах за касаційними скаргами АТ КБ "ПриватБанк" у справах за участю позикодавця АТ КБ "ПриватБанк" та позичальників-фізичних осіб, в яких були винесені заочні рішення судом першої інстанції і в яких судами першої інстанції в задоволенні позовних вимог було відмовлено, апеляційними судами рішення суду першої інстанції було: в першій справі залишено без змін, а в другій справі скасовано й стягнуто тіло кредиту та штраф (фіксовану частину), а за наслідками розгляду касаційних справ банку: в першій справі судові рішення судів першої і другої інстанцій були скасовані в частині вирішення позовних вимог про стягнення тіла кредиту та ухвалено нове рішення про стягнення тіла кредиту, а в другій справі рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, пені та комісії, штрафу (процентної складової) було змінено у мотивувальній частині та викладено його у редакції цієї постанови, а саме з підстав того, що Умови та правила надання банківських послуг й Тарифи банку не є складовими кредитного договору.

Однак укладений кредитний договір містить зазначення про розмір процентної ставки (3,0% на місяць).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Саме відповідач повинен був спростувати, що підпис, який міститься у Заяві позичальника чи Довідці про умови кредитування від 09.10.2008 року, йому не належить.

При цьому суди, не маючи повноважень представляти інтереси відповідача, не вправі зазначати, що вказані підписи відповідачу не належать.

Отже вказана обставина (підписи відповідача на вказаних документах) відповідачем не спростована.

Такий правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 382/327/18.

Таким чином, слід дійти висновку, що між сторонами був укладений кредитний договір, складовими якого є Заява позичальника та Довідка про умови кредитування.

З приводу процентної ставки слід зазначити таке.

У самій заяві зазначено, що базова процентна ставка становить 3,0% на місяць (тобто 36,0% на рік), її зміна не передбачена. Однак, за розрахунком процента ставка складає: з 09.10.2008 року 36,0% (3,0% на місяць); з 01.01.2013 року 30% (2,5% на місяць); з 01.09.2014 року 34,80% (2,9% на місяць); з 01.04.2015 року 43,2% (3,6% на місяць).

Виходячи із принципу диспозитивності цивільного процесу, апеляційний суд вважає, що збільшення з 01.04.2015 року процентної ставки є таким, що не передбачено умовами договору.

Вимога про стягнення процентів, на думку апеляційного суду, підлягає частковому задоволенню, оскільки, як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.5-7), станом на 31.03.2015 року, коли процентна ставка становила 34,8% на рік (тобто в межах договору), заборгованість по процентах становила 3445,06грн. З 01.04.2015 року, вже після, як вважає апеляційний суд, неправомірного підвищення процентної ставки до 43,2% на рік (тобто 3,6% на місяць), заборгованість по процентах становила 4036,07грн і в подальшому збільшувалась, зокрема станом на 31.03.2018 року становила 114078,63грн.

З урахуванням відсутності доказів погодження з позичальником збільшення (вище 3,0% на місяць, тобто 36,0% на рік) процентної ставки, ненадання позивачем іншого розрахунку заборгованості з урахуванням процентної ставки, погодженої сторонами під час підписання договору (в межах 36,0% на рік), апеляційний суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку вказаної в розрахунку суми процентів (114078,63грн). Натомість наявні підстави для стягнення заборгованості за процентами в розмірі 3445,06грн.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, не врахував, що заява позичальника містить посилання на базову процентну ставку в 3,0% на місяць (36,0% на рік), а тому прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості по процентах.

Отже, з урахуванням наведеного, того, що за умовами договору (про це вказано у Заяві позичальника від 09.10.2008 року) строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії платіжної картки,а за договором видано 3 кредитні картки, з них остання з датою відкриття 13.03.2013р та терміном дії до 09/16, з урахуванням права позивача вимагати виконання зобов`язання, стягненню підлягає сума кредитної заборгованості в розмірі 10042,25грн, з яких:

--- 6597,19грн заборгованість за кредитом;

--- 3445,06грн заборгованість по процентах за користування кредитом.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, відповідно до п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України слід скасувати й ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову в цій частині, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача 3445,06грн заборгованості по процентах за користування кредитом. В решті позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом слід відмовити.

В частині задоволення позовної вимоги про стягнення 6597,19грн заборгованості за кредитним договором (тіла кредиту) рішення суду в апеляційному порядку не переглядалось як таке, що не оскаржувалось.

Відтак, підлягає збільшенню сума заборгованості за кредитним договором, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача, з 6597,19грн до 10042,25грн (6597,19 + 3445,06).

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України:

--- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1);

--- інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову на відповідача;

2) у разі відмови в позові на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2).

При подання позову позивачем сплачено судовий збір в установленому законом розмірі 1921,00грн (а.с.1). Однак, не зважаючи на часткове задоволення позову, при ухваленні судом першої інстанції рішення з відповідача на користь позивача, всупереч положенням ст.141 ЦПК України, було стягнуто судові витрати в розмірі 1921,00грн, тобто в повному розмірі понесених витрат.

Отже, з урахуванням задоволення позовних вимог на 8,32% (10042,25грн х 100% : 120675,82грн), з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору в 1921,00грн при поданні позову (а.с.1), в розмірі 159,82грн (8,32% х 1921,00грн : 100%). Відтак, в частині розподілу судових витрат рішення суду першої інстанції слід змінити, зменшивши розмір судових витрат, стягнутих з відповідача на користь позивача, з 1921,00грн до 159,82грн.

Також, із заявлених в апеляційній скарзі вимог на 114078,63грн задоволено таких на 3445,06грн, тобто вимоги за апеляційною скаргою задоволено на 3,01% (3445,06грн х 100% : 114078,63грн). При поданні апеляційної скарги позивач поніс судові витрати в розмірі 2881,50грн сплаченого в установленому законом розмірі судового збору (а.с.56). Відтак, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою при поданні апеляційної скарги судового збору, в розмірі 86,73грн (3,01% х 2881,50грн : 100%).

В решті доводи апеляційної скарги не обґрунтовані вимогами закону, не підтверджені належними доказами та висновків суду не спростовують.

Зокрема, не можуть бути прийняті до уваги посилання на відсутність підстав для застосування правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору. При цьому апеляційний суд зважає на те, що позивачем не доведено того, що саме вказані Умови та Правила надання банківських послуг підписані та визнані відповідачем, який позов визнав частково.

При цьому не можуть бути стягнуті проценти в зазначеному позивачем розмірі (114078,63грн), оскільки, як зазначалось, стягненню підлягають проценти за період з 09.10.2008 року по 31.03.2015 року в розмірі 3445,06грн, тобто за період, коли процентна ставка становила 36,0% й менше на рік (тобто 3,0% й менше на місяць), що передбачено умовами договору чи було в межах узгодженої процентної ставки (у заяві позичальника та Довідці про умови кредитування). З урахуванням відсутності доказів погодження з позичальником збільшення (вище 3,0% на місяць, тобто 36,0% на рік) процентної ставки, ненадання позивачем іншого розрахунку заборгованості з урахуванням процентної ставки, погодженої сторонами під час підписання договору (в межах 36,0% на рік), апеляційний суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку вказаного в розрахунку розміру заборгованості по процентах за більш пізній період.

Також, слід залишити поза увагою й посилання скаржника на ряд рішень Верховного Суду у спорах, що виникають з кредитних правовідносин, оскільки судове рішення апеляційного суду у цій справі по суті їм і відповідає (крім постанови у справі № 127/7543/17). А посилання скаржника на постанову від 19.09.2019р у справі № 127/7543/17 є недоречними, оскільки не є тотожними обставини справ. Так, у тій справі суди першої й апеляційної інстанцій повністю задовольнили позов банку, стягнувши тіло кредиту, проценти, комісію та штраф. Верховний Суд касаційну скаргу позичальника залишив без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін, оскільки відповідач у своїй скарзі зосередився на помилковості стягнення пені (але пеня і не була стягнута), а також на тому, що кошти не надавались (а встановлено, що вони були надані). Отже обставини у цій справі та справі, на яку зроблено посилання скаржником, є різними.

Крім того, слід відхилити й посилання скаржника на двосторонність та оплатність кредитного договору, оскільки у цій справі судом задоволено позов про стягнення тіла кредиту й частково (у доведеній частині) задоволено вимогу про стягнення процентів.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1, 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055 ЦК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни, діючої від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", задовольнити частково.

Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 05 березня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 3445,06грн заборгованості по процентах за користування кредитом. В решті позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом відмовити.

Збільшити стягнуту з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" загальну суму заборгованості за кредитним договором б/н від 09.10.2008 року з 6597,19грн до 10042,25грн.

Це ж рішення суду в частині задоволення позовної вимоги про стягнення 6597,19грн заборгованості за кредитним договором (тіла кредиту) в апеляційному порядку не переглядалось як таке, що не оскаржувалось.

Це ж рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши розмір судових витрат, стягнутих з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", з 1921,00грн до 159,82грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" судові витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору при поданні апеляційної скарги, в розмірі 86,73грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 15 вересня 2020 року.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Майданік

Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ О.В. Кутурланова

_ _ _ _ _ _ _ _ _ Н.В. Орловська