Справа № 212/5240/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2020 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого Чайкіна І.Б., за участю: секретаря судового засідання Бесараб О.В., позивача ОСОБА_1 , відповідачки - ОСОБА_2 розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ВИКОНАВЧИЙ КОМІТЕТ ПОКРОВСЬКОЇ РАЙОННОЇ В МІСТІ РАДИ МІСТА КРИВОГО РОГУ про усунення перешкод користування квартирою,

В С Т А Н О В И В:

20 липня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_3 , в якому просив: усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належною йому на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання громадянки ОСОБА_4 такою,що втратила право проживання у вказаній квартирі.

В обґрунтовування позовних вимог вказав, що він є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. З 08 липня 2008 року по 30 травня 2019 року перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_4 . Задовго до офіційного розірвання шлюбу в березні 2019 року відповідачка зібрала свої особисті речі та виїхала з квартири. З березня 2019 року до часу звернення із позовом до суду відповідачка не сплачує комунальні послуги, що для нього є обтяжливим та він не в змозі оформити субсидію по сплаті комунальних послуг. В добровільному порядку відповідачка не бажає знятися з реєстраційного обліку, тому вимушений звернутися з цим позовом до суду.

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 липня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Відповідачка скористалась правом надання відзиву в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає їх незаконними. Вказує, що відповідно до норм діючого законодавства України член сім`ї втрачає право користування житлом в разі відсутності його понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником. При вселенні в квартиру позивача будь якої угоди про користування житловим приміщенням між ними не укладалось. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Крім того, зазначає, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані спільні з позивачем неповнолітні діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Звернула увагу суду, що в спірній з позивачем квартирі проживає та зареєстрована більше 13 років та не має іншого власного житла.

В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі. Завернув увагу, що відповідачка помилково посилається на норми права , які не підлягають застосуванню до цих обставин. Зазначив, що старший син проживає разом з ним, а донька разом з матір`ю.

Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи до суду не з`явилася, надала суду заяву в якій просила справу розглядати за її відсутності та просила рішення прийняти згідно норм чинного законодавства.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_7 пояснила, що вона є кумою сторін. Спілкується з відповідачкою і всі обставини їй відомі лише зі слів ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що вона є матір`ю відповідачки. Зараз донька проживає із нею. Але це вимушена ситуація, оскільки позивач перешкоджає у користуванні квартирою. Раніше сторони проживали у цій квартирі разом робили ремонт.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріли справи, дійшов до наступних висновків.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.9).

Квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровано КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» номер запису 38 в книзі: 269П-38, власником якої вказано ОСОБА_9 , що підтверджується Витягом № 15138279 від 06.07.2007 року про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 7).

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 травня 2019 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. Рішення суду набрало законної сили 01 липня 2019 року ( а.с. 11).

Відповідно до довідки № 8537 від 20.07.2020 року, виданою Відділом реєстрації місця проживання громадян Виконавчого комітету Покровської районної в місті ради в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 12).

Згідно акту про не проживання в квартирі АДРЕСА_4 , відповідачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 не мешкає за місцем реєстрації з березня 2019 року по день складання цього акту, тобто по 19.07.2020 року (а.с. 13).

Вказані обставини сторонами не оспорювались.

Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (стаття 41 Конституції України).

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК Української РСР встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просив виселити ОСОБА_4 , оскільки: (а) вона не є власником квартири; (б) в квартирі не проживає з березня 2019 року; (в) не є членом його сім`ї; (г) створює перешкоди у користуванні і розпорядженням майном (нарахування комунальних послуг, неможливість оформити субсидію, тощо).

Судом встановлено та сторонами не заперечувалось, що ОСОБА_4 на законних підставах зареєстрована у спірній квартирі.

Суд зазначає, що у цій справі доводи позивача є неузгодженими з огляду на підстави позову, тобто обставини, на які посилалася позивач, обґрунтовуючи порушення своїх прав як власника квартири.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У позовній заяві позивач визначає відповідачів, предмет та підстави спору.

За змістом частин першої та другої статті 264 ЦПК України суд у межах позовних вимог, з урахуванням підстав позову, визначає, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Тлумачення положень статті 391 ЦК України дає підстави дійти висновку, що підставою позову згідно із цією статтею (негаторний позов) є посилання позивача на належне йому право власності (користування і розпорядження), а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення цих правомочностей.

Отже, з урахуванням підстав позову, встановлених обставин, позивач не довів, що відповідач створює позивачу перешкоди у користуванні квартирою.

Посилання позивача на такі обставини, як не надання відповідачем грошових коштів за оплату комунальних послуг, неможливість оформлення субсидії на квартиру, не є підставами для виселення відповідачки з квартири, яка є єдиним місцем її проживання.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Способи захисту цивільного права чи інтересу визначені у статті 16 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту, суди мають визначити, чи є такий спосіб ефективним: вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та забезпечувати його поновлення, а у разі неможливості такого поновлення повинна гарантувати особі отримання відповідного відшкодування ( постанова від 13 березня 2019 року, справа № 331/6927/16-ц, провадження № 14-651 цс 18).

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

З огляду на положення статті 391 ЦК України право власності захищається судом при доведенні факту порушення права.

Слід також оцінити доводи сторін щодо співмірності втручання у мирне володіння майном та врахувати правовий висновок, викладений у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), відповідно до якого, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відповідачка ОСОБА_4 стверджує, що причиною відсутності проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 є те, що позивач чинить їй перешкоди, не впускає в квартиру, що підтверджується талоном повідомлення єдиного обліку № 21370 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення ( а.с. 32).

Крім того, між сторонами виникають конфлікти через несплату позивачем аліментів на двох неповнолітніх дітей та має заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 70 590 грн. 80 коп., що підтверджуються розрахунком заборгованості, наданим Покровським відділом державної виконавчої служби міста Кривого Рогу та на підставі цих конфліктів позивач обмежує право відповідачки в користуванні квартирою ( а.с. 38).

Суд звертає увагу, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано місце проживання і дітей сторін: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а отже втрата відповідачкою права користування буде впливати і на сімейні відносини. ОСОБА_4 проживала (зареєстрована 15.05.2007 року) та вела спільне господарство із позивачем понад 12 років, а отже необхідність і пропорційність застосування втрати права користування единим житлом також не доведені.

Члени сім`ї власника житла мають рівні з ним права щодо користування житловим приміщенням за його цільовим призначенням. При цьому у разі припинення сімейних відносин з власником колишні члени його сім`ї не позбавляються права користування житлом, однак у певних, визначених законом, випадках можуть набувати обов`язок вносити плату за користування житловим приміщенням, отже посилання позивача на несплату комунальних платежів відповідачкою не є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом.

Аргументи позивача, щодо статті 406 ЦК України, згідно з частиною другою якої сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, є неспроможними, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження існування обставин, за наявності яких право відповідача на зайняття спірного жилого приміщення могло бути припинене.

Підстави для визнання відповідачки, такою, що втратила право користування житлом, а також необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені, а отже позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України в разі відмови в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 280, 352-353ЦПКУкраїни,ст.ст. 317, 329, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: ВИКОНАВЧИЙ КОМІТЕТ ПОКРОВСЬКОЇ РАЙОННОЇ В МІСТІ РАДИ МІСТА КРИВОГО РОГУ про усунення перешкод користування квартирою - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Третя особа : ВИКОНАВЧІЙ КОМІТЕТ ПОКРОВСЬКОЇ РАЙОННОЇ У МІСТІ РАДИ МІСТА КРИВОГО РОГУ, місцезнаходження: 50014, місто Кривий Ріг, вул. Шурупова, 2, .

Повний текст судового рішення складено та підписано 18 вересня 2020 року.

Суддя: І. Б. Чайкін